Справа № 342/710/20 
Провадження № 22-ц/4808/728/21 
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       20 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                               суддів:                Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
                                секретаря                Єлісевич О.М.,
                               з участю:                 представника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  справу за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Городенківського районного суду від 03 березня 2021 року під головуванням судді Федів Л.М. у м. Городенка,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди. 
Позовні вимоги мотивував тим, що 05 грудня 2019 року близько 18:18 год. на автодорозі "Снятин-Тязів" в Городенківському районі відбулася ДТП у якій автомобіль "AUDI 100" д.н.з. НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм загинув. За вищевказаним фактом уповноваженими органами було внесено відомості до ЄРДР під № 12019090000000648. Внаслідок загибелі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який є сином загиблого, завдано моральну шкоду. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "AUDI 100" д.н.з. НОМЕР_1 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу № АО4493018, то ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", як страховик, є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Дорожньо-транспортна пригода трапилась 05.12.2019, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 4 173,00 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 50 076,00 грн. (4 173 х 12 = 50 076,00 грн.). Оскільки у загиблого ОСОБА_2 , крім сина ОСОБА_1 , є дружини ОСОБА_3 , а також ще один син ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як сину загиблого, належить 1/3 з загального розміру страхового відшкодування (50076,00), а саме 16 692,00 грн. Отже, відповідач у відповідності до ст. 27 ЗУ " Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", забов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 16 692,00 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 16 692,00 грн.
Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу. Мотивуючи тим, що позивач не є фахівцем в галузі права, а справа має важливе значення для позивача, оскільки внаслідок ДТП він втратив батька. Загибель батька є непоправною втратою. Позивачу завдано моральної шкоди, тому для захисту своїх прав він звернувся до Адвокатського об`єднання «Автопоміч» за наданням правничої (правової) допомоги щодо відшкодування шкоди. До матеріалів справи приєднано копії договору про надання правової допомоги №2612, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» 19.05.2020 та детальний опис робіт виконаних для надання правничої допомоги на виконання договору про надання правової допомоги. Загальна кількість витраченого часу на надання правової допомоги замовнику становить 4 години 00 хвилин, відповідно вартість наданих послуг, при вартості однієї нормо години в розмірі 900,00 грн., становить 3 600,00 грн.
Рішенням Городенківського районного суду від 03 березня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_1 , страхове відшкодування пов`язане з заподіяною моральною шкодою в розмірі 16 692 грн.
Стягнуто з ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 3600 грн.
Стягнуто з ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" до державного бюджету судовий збір в розмірі 840,80 грн. 
У апеляційній скарзі представник ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія"зазначає, що рішення суду є незаконним й необґрунтованим, а неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору.
Суд першої інстанції ухвалив судове рішення, не застосувавши до спірних правовідносин ч. 5 cт. 1187 ЦК України, cт. 6, п. 32.1 cт. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», також не враховано висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.
Апелянт зазначає, що чинне законодавство, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, нерозривно пов`язує момент виникнення обов`язку страховика щодо здійснення виплати страхового відшкодування із настанням страхового випадку.
Відповідно до ч. 5 cт. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відсутність у водія ОСОБА_4 технічної можливості уникнути дорожньо-транспортну пригоду є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього при усій обачливості його дій та поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив, проте не міг її відвернути. ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертних досліджень.
Тому, водій ОСОБА_4 , як володілець джерела підвищеної небезпеки, відповідно до ч. 5 cт. 1187 ЦК України, звільняється від відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП.
Відповідно до п. 32.1 cт. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що шкоду було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.
Апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 року у справі № 357/6237/19-ц, як на підставу обґрунтованості позовних вимог, є безпідставними.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що представником відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу, який би надавав підстави вважати, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.
Апелянт вказує на те, що Верховний Суд у постанові від 10.04.2020 р. по справі № 532/1374/18 зазначив, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.
Суд першої інстанції не оцінив належним чином постанову СУ ГУНП в Івано-Франківській області від 30.11.2020 р. про закриття кримінального провадження, у якій на підставі інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/26-871ІТ/19 від 30.01.2020 встановлено факт настання обставини непереборної сили.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. 
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 05.12.2019 біля 18 год. по вул.Станіславська у м.Городенка Івано-Франківської області на автодорозі Р-20 «Снятин-Тязів» трапилась ДТП, у якій водій автомобіля марки «Ауді 100» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_4 рухаючись в напрямку м.Снятин допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння лежав на проїзній частині дороги. Унаслідок ДТП пішохід ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події (а.с. 7).
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля " AUDI 100" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу № АО4493018 (а.с.8).
За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження за №12019090000000647 від 06.12.2019 року та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області Гоцанюка І.В. від 30.11.2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12019090000000647 від 06.12.2019 року, закрито таке провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с. 96-97).
Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Вікнянською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в книзі реєстрації актів про народження 26.06.1982 року зроблено запис №13, батьки: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 (а.с. 9).
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою вказаної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала: зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
В цьому випадку шкоду ОСОБА_2 було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки.
Такий висновок викладений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 357/6237/19-ц, якою на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є спеціальним соціально-правовим механізмом, який запроваджено державою для захисту майнових інтересів як власників транспортних засобів, так і осіб, права яких можуть бути порушені під час використання джерела підвищеної небезпеки. Саме баланс таких інтересів у визначених законом межах забезпечується страховиком.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 27.3. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
У відповідності до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком (стаття 990 ЦК України).
Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.
Згідно із частиною першою статтею 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Отже, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 50 076 грн (4173х12).
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 ,. суд першої інстанції виходив з того, що  факт настання страхового випадку ніким не спростовано і ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; правоохоронним органом прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Факт не подання заяви позивачем до страховика про здійснення страхових виплат не може бути підставою про відмову в позові. Судом враховано той факт, що відповідач не вживав будь-яких заходів для здійснення страхових виплат позивачу, як і не надав обґрунтованих підстав для відмови  ОСОБА_2  у виплаті страхового відшкодування.
Оскільки ОСОБА_4 керуючи автомобілем "AUDI 100" д.н.з. НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок якого останній загинув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність перед позивачем. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля " AUDI 100" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу № АО4493018, то розмір відшкодування моральної шкоди правильно стягнутий судом на користь позивача з урахуванням вимог п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суд першої інстанції, врахувавши недоведеність умислу потерпілого чи дії непереборної сили, на підставі наведених норм права та висновків Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 357/6237/19-ц, дійшов правильного висновку про доведеність підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пов`язані з оплатою позивачем професійної правничої допомоги в розмірі 3600 грн, оскільки такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування відсутності вини ОСОБА_4 у смерті ОСОБА_2 та заподіянні позивачеві моральної шкоди є безпідставними, оскільки за виниклих правовідносин вина не має значення, володільці джерел підвищеної небезпеки несуть відповідальність перед іншими особами незалежно від їхньої вини.
Відповідно до даних, які містяться у постанові старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області Гоцанюка І.В. від 30.11.2020 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с. 96-97) водій ОСОБА_4 безпосередньо перед наїздом на пішохода рухався із перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населених пунктах та з несправною робочою гальмівною системою, яка була несправною і виникла ще до настання ДТП, що стверджено висновком інженерно-транспортної експертизи від 28.12.2019, проведеної у межах кримінального розслідування. Тому доводи апелянта про відсутність у водія ОСОБА_4 технічної можливості уникнути дорожньо-транспортну пригоду, що на думку апелянта є непереборною силою, є неспроможними і суперечать обставинам справи. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що в цій дорожньо-транспортній пригоді відсутні обставини настання непереборної сили, що може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за заподіяння такої шкоди. Також посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 10.04.2020 у справі №532/1374/18 є неправильним, оскільки обставини настання наслідків від вчиненої дорожньо-транспортної пригоди та заподіяної шкоди у цій справі є різними і не є подібними.
За таких обставин, суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на його користь 1/3 від гарантованого розміру страхового відшкодування моральної шкоди з урахуванням інших осіб, які мають право на її отримання.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення. 
Рішення Городенківського районного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк