П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2625/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Ковальчук О.К. 
          Суддя-доповідач:  Іваненко Т.В. 

22 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  05 листопада 2020 року (місце ухвалення рішення - м.Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30 березня 2018 року по 18 березня 2020 року;
-  зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до дня фактичного розрахунку, до 18 березня 2020 року.  

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2018 по 18.03.2020.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем на дату звільнення його з військової служби не було проведено з ним усіх розрахунків, а саме  - не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Зазначена компенсація була перерахована на рахунок позивача 18.03.2020, а тому в даному випадку до відповідача належить застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що компенсація за невикористані дні відпуски не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, крім того право на виплату такої компенсації позивач набув на підставі рішення суду, а тому, на думку, відповідача, немає підстав для застосування положень ст. 116,117 КЗпП України. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ч.5 ст. 122 КАС України. 

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 , виданим 01 квітня 2015 року.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України (по стройовій частині) від 30 березня 2018 року старшину ОСОБА_1 звільненого з військової служби наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 21 березня 2018 року № 18 о/с у запас Збройних Сил України, виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 01 квітня 2018 року.
У зв`язку з неотриманням грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, позивач у січні 2020 звернувся до суду з позовом щодо виплати.
Рішенням від 05 березня 2020 року у справі № 560/73/20 Хмельницький окружний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 березня 2018 року. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 березня 2018 року.
На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі 560/73/20 військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України нарахувала позивачу компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 18058,92 грн та виплатила її 18 березня 2020 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк».
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30 березня 2018року по 18 березня 2020 року, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» по день фактичного розрахунку 18 березня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив наступне. 
Спір щодо виплати зазначеної компенсації, який виник між позивачем та відповідачем через рік і сім місяців після звільнення позивача, вирішений рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року №560/73/20. Обов`язок військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України щодо нарахування та виплати позивачу компенсації виник у відповідача 07 серпня 2020 року (після набрання рішенням суду законної сили).
За змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі вирішення спору щодо виплати працівнику сум при звільненні, власник або уповноважений орган зобов`язані нарахувати та виплатити належні такому працівнику суми після набрання рішенням законної сили у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України.
Відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 роки, право на яке визнане рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі №560/73/20, до набрання цим рішенням законної сили (07 серпня 2020 року). Отже, затримки щодо виплати цих коштів позивачу не було.
Тому, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду, за результатом апеляційного розгляду справи, не погоджується з висновками суду першої інстанції. 
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.   

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відтак Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Враховуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на виплату компенсації за невикористані дні відпустки у позивача виникло з набранням законної сили рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.03.2020. Оскільки у самому рішенні суд зазначає, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Тобто, позивач мав право на отримання такої компенсації на момент звільнення зі служби.
Відтак, рішенням суду лише відновлено порушене право ОСОБА_1 на отримання усіх належних йому при звільненні сум. Звернення до суду за захистом свого порушеного права після спливу одного року і сім місяців після звільнення зі служби  може бути враховано при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника, встановленої ст. 117 КЗпП України. 

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30 березня 2018 року по 18 березня 2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 

Обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачу виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 18 058,92 грн.
Згідно з Довідкою, отриманою апеляційним судом від військової частини НОМЕР_1 про грошове забезпечення ОСОБА_1 , позивачу за період лютий-березень 2018 року нараховано 24263,50 грн грошового забезпечення, кількість календарних днів за цей період складає 59 день, отже середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 411,25 грн.
Тож, розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 295 277,50 грн (411,25 грн* 718 календарні дні затримки розрахунку).
Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 18 058,92 грн, суму 295 277,50  грн не можна вважати співмірною.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
Тож, згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами в період затримки розрахунку з 31.03.2018 по 17.03.2020 становить:
31.03.2018-12.07.2018 - 19%
13.07.2018-06.09.2018 - 19,5%
07.09.2018-25.04.2019 - 20%
26.04.2019-18.07.2019 - 19,5%
19.07.2019-05.09.2019 - 19%
06.09.2019-24.10.2019 - 18,5%
25.10.2019-12.12.2019 - 17,5%
13.12.2019-30.01.2020 - 15,5%
31.01.2020-12.03.2020 - 13%
13.03.2020-17.03.2020 - 12%.

З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 6622,18 грн.
Розрахунок:
1) 19% річних/365 днів року = 0,052 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 31.03.2018-12.07.2018 (105 днів) в розмірі: 18 058,92 грн * 0,052% х 105 днів = 986,01 грн.
2) 19,5% річних/365 днів року = 0,053 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 13.07.2018-06.09.2018 (56 днів) в розмірі: 18 058,92 грн 0,053% х 56 днів = 535,99 грн.
3) 20% річних/365 днів року = 0,055 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 07.09.2018-25.04.2019 (231 день) в розмірі 18 058,92 грн х 0,055% х 231 день = 2294,38 грн.
4) 19,5% річних/365 днів року = 0,053 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 26.04.2019-18.07.2019  (84 дні) в розмірі 18 058,92 грн х 0,053% х 84 дні = 803,98 грн.
5) 19 % річних/365 днів року = 0,052% ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 19.07.2019-05.09.2019 (49 днів) в розмірі 18 058,92 грн х 0,052% х 49 дні = 460,14 грн.
6) 18,5% річних/365 днів року = 0,050 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 06.09.2019-24.10.2019 (49 днів) в розмірі 18 058,92 грн х 0,050% х 49 днів = 442,44 грн.
7) 17,5 % річних/365 днів року = 0,048 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 25.10.2019-12.12.2019  (49 днів) в розмірі 18 058,92 грн х 0,048% х 49 днів = 424,74 грн.
8) 15,5 % річних/365 днів року = 0,042 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 13.12.2019-30.01.2020 (49 дні) в розмірі 18 058,92 грн х 0,042% х 49 днів = 371,65 грн.
9) 13 % річних/365 днів року = 0,036 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 31.01.2020-12.03.2020  (42 дні) в розмірі 18 058,92 грн х 0,036% х 42 дні = 273,05 грн.
10) 12 % річних/365 днів року = 0,033 % ставка за кредитом один календарний день. (сума боргу за період з 13.03.2020-17.03.2020  (5 днів) в розмірі 18 058,92 грн х 0,033% х 5 днів = 29,80 грн.
Зважаючи на розмір простроченої заборгованості щодо виплати при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд апеляційної інстанції, з огляду на приведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду та викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у сумі 6622,18 грн.

Що стосується  тверджень відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Дана правова позиція викладена у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20. Судова палата відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Таким чином, останнім днем для звернення до суду з позовною заявою в даному випадку є 18.04.2020.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який подав рекомендованим листом через відділення поштового зв`язку 25 травня 2020 року, що підтверджено приєднаним до матеріалів справи  конвертом відправки, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (18 березня 2020 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
Колегією суддів при з`ясуванні питання дотримання позивачем строку звернення до суду також враховуються внесені до законодавства зміни щодо обрахунку процесуальних строків на період карантину, установленого Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "СОVID-19" від 11.03.2020 №211.
Підпунктом 2 пункту 9 Закону України від 30.03.2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 2 квітня 2020 року, у Кодексі адміністративного судочинства України розділ VІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Тобто, враховуючи внесені до законодавства зміни, позивач, подавши до суду позовну заяву 25.05.2020, не пропустив строк звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови  про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо невиплати всіх належних ОСОБА_1  коштів у день звільнення.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (інд. код НОМЕР_4 ) середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 31.03.2018 по 17.03.2020 в сумі 6622 (шість тисяч шістсот двадцять дві) грн 18 коп.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Сторчак В. Ю.