ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Херсон

Справа №648/1678/20
Провадження №22ц/819/587/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)
судді: Базіль Л.В.
Орловська Н.В. 
секретар судового засідання: Дундич А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Лебєдєвою Тетяною Олександрівною, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бугрименка В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . В будинку зареєстрований її син – відповідач по справі ОСОБА_1 , який в цьому будинку близько двох років не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, будинок залишив добровільно та цим житлом не цікавиться.
На підставі ст. 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_1 такими, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зобов`язати Дніпровську сільську раду Білозерського району Херсонської області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року позов задоволено частково.
Ухвалено визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 840,80грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Лебєдєву Т.О., просить рішення суду від 18 січня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, пославшись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Скарга мотивована тим, що позивач є його матір`ю, разом з якою він тривалий час проживав у належному ОСОБА_2 будинку та є зареєстрованим. Це єдине наявне у нього житло. Вказав, що в ході розгляду справи позивач та свідки підтвердили, що відповідач постійно не проживав у будинку лише з кінця березня 2020року, а ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом у червні 2020року, тобто через два місяці після залишення відповідачем будинку, що унеможливлює визнання його втратившим право користування житлом згідно ст.405 ЦК України. При цьому, хоча відповідач й визнав, що з 2016року деякий проживав разом із цивільною дружиною в іншому помешканні, проте відвідував матір, надавав їй допомогу по господарству, тощо.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Кузнецов Г.І., вказавши на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що під час розгляду справи було встановлено та підтверджено показами свідків, що відповідач з 2016року у спірному будинку не проживає, а мешкав постійно в квартирі співмешканки ОСОБА_3 , яка ці обставини підтвердила, будучи допитаною в якості свідка. Відповідач не довів, що проживав у будинку протягом року до подання позову або що він не проживав у будинку з поважних причин.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 та його адвокат Лебєдєва Т.О. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити. 
Відповідач пояснив, що позивачці на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , в який він вселився з дозволу матері ОСОБА_2 , тривалий час в ньому проживав та є зареєстрованим. Іншого житла немає. В 2016 році він дійсно перейшов тимчасово жити до цивільної дружини ОСОБА_3 , яка мешкає неподалік від його матері. Він постійно відвідував позивача, надавав їй допомогу по господарству. Після розірвання весною 2020року сімейних відносин з співмешканкою, намагався повернутися додому, однак його не впустила до житла, хоча у будинку залишаються його особисті речі та меблі. За весь час його відсутності у житловому приміщенні позивач користувалася наданими відповідачу, як учаснику бойових дій, пільгами по оплаті комунальних послуг.
ОСОБА_2 та її адвокат Кузнецов Г.І. просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що відповідає встановленим та перевіреним судом фактичним обставинам справи, підтвердженим належними доказами.
Позивач пояснила, що ОСОБА_1 постійно зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, створює неможливі умови для спільного проживання. Вона заперечує вселяти відповідача до будинку, доки він не залишить зловживати алкоголем та вести неналежний спосіб життя. Визнала, що користувалася до листопада 2020року наданими сину пільгами по оплаті комунальних послуг. В будинку є меблі відповідача й вона не заперечує, щоб він їх забрав.
Заслухавши доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
         Згідно ст.9 ч.4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 . У житловому будинку з 20 вересня 1995 року зареєстровано місце проживання її сина - відповідача ОСОБА_1 . Вказані обставини встановлені на підставі свідоцтва про право власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 21716224, довідки Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області №02-31/90 від 8 травня 2020 року.  Відповідач за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, що підтверджується актом обстеження домоволодіння та показаннями свідка ОСОБА_4 .        
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідач добровільно залишив займане житло, не проявляв до нього інтересу, як до місця свого проживання, будь-яких перешкод у користуванні будинком йому не створювалось. Ці обставини, а також причини, за якими відповідач змінив місце проживання, дали суду можливість дійти висновку, що відповідач не проживав за місцем реєстрації без поважних причин, що є підставою для задоволення позову в частині вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому суд вказав, що позовна вимога про зобов`язання сільської ради зняти відповідача з реєстрації задоволенню не підлягає, оскільки позов до Дніпровської сільської ради Білозерського району не пред`являвся.
Проте, погодитися із рішенням суду не можна.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України»  (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У справі, яка переглядається, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 вселився в будинок та тривалий час у ньому проживав з дозволу його власника, яка проти цього не заперечувала, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб. 
Позивач достовірно знає та не заперечує, що її син не має іншого житла, у будинку залишаються його речі, при оплаті комунальних послуг вона здійснювала платежі з урахуванням наданої відповідачу пільги, тобто відповідач не втратив остаточний зв`язок із спірним житловим приміщенням.
Зібранні у справі докази підтверджують, що відповідач дійсно залишив будинок та на протязі декількох років разом із співмешканкою проживав в іншому житлі, але його відсутність у житловому будинку матері понад один рік не носила остаточного характеру, з яким закон пов`язує можливість застосування до спірних правовідносин приписів ст.405 ч.2 ЦК України. Так, допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 пояснила, що протягом часу їх спільного проживання з відповідачем, останній зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки та бійки, виганяв її з квартири, а отже позивачка могла реально передбачити нестабільний характер сімейних відносин її сина та усвідомити характер та обсяг прав, які має відповідач на спірну житлову нерухомість, яку вважає своїм єдиним житлом, до якого може повернутися, як до постійного місця проживання, з яким не втратив зв`язок.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 просила залишити оскаржуване рішення суду без змін, проте фактично визнання відповідача втратившим право користування житлом пов`язує із її небажанням спільного проживання з ОСОБА_1 у зв`язку із зловживанням останнім спиртними напоями та веденням неналежного способу життя, що також унеможливлює застосування до виниклих правовідносин ст.405 ЦК України.
       Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанцій неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, перевіривши доводи скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування в порядку ст.376 ЦПК України рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року з прийняття у справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Лебєдєвою Тетяною Олександрівною, задовольнити.
Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 січня 2021 року скасувати та прийняти у справі нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

         Головуючий:                                                                В.О. Бездрабко 

Судді:                                                                        Л.В. Базіль

                                                Н.В. Орловська