Постанова
Іменем  України 
02 червня 2021року
м. Київ
справа № 461/6503/16-ц
провадження № 61-5729св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст фінанс»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження) касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), третя особа - ОСОБА_2 , та просила визнати припиненою її поруку за договором поруки від 07 березня 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та нею, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 перед ВАТ «Електрон Банк» за кредитним договором № КF 47637 від 07 березня 2008 року.
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 07 березня 2008 року між ПАТ «ВіЕс  Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KF 47637. На  забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та банком укладено договір поруки № РО 32353 від 07 березня 2008 року. 
14 вересня 2009 року банк надіслав позичальнику ОСОБА_2 повідомлення-вимогу № 10-3/2105 про дострокове повернення кредиту, а в лютому 2010 року звернувся до суду з позовом до нього про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Вважала, що такими діями банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором на 21 вересня 2009 року, а тому, пред`явивши 02  вересня 2011 року позовні вимоги про стягнення заборгованості за  кредитним договором до неї, як до поручителя, пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є  безпідставними та необґрунтованими, оскільки за захистом свого права банк звернувся до поручителя з дотриманням установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.  
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року рішення суду Галицького районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року було залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Львівськогоапеляційного суду від 28 січня 2020 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 08 лютого 2017 року скасовано та  ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з пропуску позивачем позовної давності.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставами касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування апеляційним судом норми права без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у  постановах Верховного Суду України від 13 травня 2014 року в справі № 3-14гс14, від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2471цс15, від 23 серпня 2017 року в  справі № 3-566гс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц.
- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд не  встановив обставин поважності чи неповажності причини пропуску позовної давності, не врахував, що рішення про стягнення з неї заборгованості за  кредитним договором набрало законної сили лише 15 вересня 2015 року, а тому безпідставно відмовив у задоволенні її обґрунтованої апеляційної скарги.
При цьому вказує, що вона використовувала всі можливі способи захисту порушеного права й як на підставу оскарження судового рішення про стягнення з неї заборгованості зазначала, що порука припинена в силу закону на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
18 травня 2020 року справа № 461/6503/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи  порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, та  якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KF 47637, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у  розмірі 1 700 000, 00 доларів США, строком користування до 06 березня 2023 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 07 березня 2008 року між ОСОБА_1 , ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого спочатку було ПАТ «Фольксбанк», а пізніше ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого позивач зобов`язалася відповідати за невиконання ОСОБА_2 його зобов`язань.
14 вересня 2009 року банк надіслав на адресу   ОСОБА_2 повідомлення-вимогу, згідно з яким вимагав негайно, але не пізніше 21 вересня 2009 року включно погасити прострочену заборгованість за кредитом та прострочену заборгованість за процентами. У разі невиконання хоча б однієї з вимог у  наданий строк, банк відповідно до пункту 5.2.10 кредитного договору та  відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» вимагав повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти.
У лютому 2010 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (справа № 2-93/2011). За результатами розгляду справи Оболонським районним судом міста Києва 15 березня 2011 року ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку 14 652 855, 37 грн кредитної заборгованості.
02 вересня 2011 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2-1305/12).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2015  року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2016 року, у справі № 2-1305/12 позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за  кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , як з  поручителя, на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 852 470, 37 доларів США, що в еквіваленті становить 14 766 041, 31 грн, яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 1 614 504, 00 доларів США та нарахованих і несплачених процентів у  розмірі 237 966, 37 доларів США.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і  застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі
№ 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано про те, що закон не  пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.
Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не  змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і  обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. 
Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з  боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у  таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з  відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у  відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у  відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та  діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а  не  на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то  останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з  відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в  кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та  кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у  справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.
Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору.
Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року в справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.
У справі, яка переглядається, установлено, що набрало законної сили рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року в справі № 2-1305/12, яким задоволено позов ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є  позивач) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 852 470, 37 доларів США.
Таким чином, ураховуючи те, що набрало законної сили рішення суду в справі про стягнення з поручителя заборгованості, в задоволенні позову про визнання поруки припиненою слід було відмовити в зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту, оскільки обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги в цій справі, підлягали встановленню та  доказуванню в межах справи про стягнення з неї заборгованості як з  поручителя за кредитним договором.
За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову. Разом з тим, оскільки апеляційний  суд відмовив у задоволенні позову в зв`язку із  пропуском позовної давності, що  є помилковим, постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400  цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Враховуючи доводи та вимоги касаційної скарги, а також висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Оскільки Верховний Суд змінює судове рішення суду апеляційної інстанції, але виключно в   частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівськогоапеляційного суду від 28 січня 2020 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
Судді:	Н. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов