ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в адміністративній справі № 9901/395/19 (провадження № 11-26заі21)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним і скасування рішення
Короткий виклад історії справи
Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18, яке залишене без змін рішенням ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18, суддю Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення до ВРП подання про звільнення з посади судді. 
14 серпня 2018 року ВРП на підставі подання її Третьої Дисциплінарної палати від                       2 серпня 2018 року № 6710/0/8-18 прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
У липні 2019 року ОСОБА_1 оскаржив зазначені рішення ВРП та її дисциплінарного органу до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, посилаючись  на те, що вони не відповідають критеріям обґрунтованості, вмотивованості й пропорційності та прийняті ВРП без дотримання процедури розгляду питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 8 серпня        2019 року виділено в самостійне провадження вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18 про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18 про притягнення судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Справу в частині цієї вимоги передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка постановою від 28 травня 2020 року (справа № 11-841сап19) згадане рішення ВРП залишила без змін.
Позов ОСОБА_1 у частині вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 14 серпня 2018 року залишено без задоволення рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року.
ОСОБА_1 оскаржив це рішення суду першої інстанції до Великої Палати Верховного Суду, яка постановою від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року- без змін.
Обставини, що стали передумовою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та ухвалення оскаржуваного рішення ВРП 
Указом Президента України від 28 грудня 2010 року № 1290/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
23 травня 2018 року Третя Дисциплінарна палата ВРП, розглянувши дисциплінарну справу стосовно судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , відкриту за скаргою ОСОБА_2 , ухвалила рішення № 1464/3дп/15-18 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Дисциплінарний орган установив таке.
У провадженні судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з жовтня 2015 року перебувала справа № 804/14842/15 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловської Г. О. (далі - Нотаріус), третя особа - Приватне підприємство «Пектораль» (далі - ПП «Пектораль»), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
12 жовтня 2015 року суддею ОСОБА_1 в письмовому провадженні прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено: 
- визнано незаконною відмову Нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що міститься в постанові від 18 вересня 2015 року;
- зобов`язано Нотаріуса на підставі наданих 18 вересня 2015 року документів зареєструвати право власності ПП «Пектораль» на нерухоме майно: ларьок будівельної бригади № 2 (літ. «Д») загальною площею 43,4 кв. м; будівлю складу загальною площею 24,4 кв. м на АДРЕСА_1 ; альтанку 1 (літ. «Л») загальною площею 5,6 кв. м; альтанку 2 (літ. «И») загальною площею 5,9 кв. м; альтанку 3 (літ. «К») загальною площею 5,9 кв. м; винний льох (літ. «В») загальною площею 14,1 кв. м; будиночок б/о, кухню (літ. «А») загальною площею 107,5 кв. м; будиночок охорони (літ. «Б») загальною площею 7,5 кв. м; більярдну (будиночок зони відпочинку) (літ. «Д») загальною площею 170,7 кв. м; навіс (літ. «Е») загальною площею 51,9 кв. м; навіс для мангала (літ. «Г») загальною площею 29,7 кв. м; навіс шашличної (літ. «Ж») загальною площею 4,3 кв. м; туалет (літ. «З») загальною площею 2,7 кв. м; спорудження І - танцмайданчик загальною площею                       97,3 кв. м; спорудження ІV - берегову лінію загальною площею 241,5 кв. м; спорудження VІ - тротуари загальною площею 139,1 кв. м; спорудження VІІ - басейн питної води, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (база відпочинку) (далі - спірне нерухоме майно);
- зобов`язано Нотаріуса посвідчити договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 і ПП «Пектораль»;
- стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 487 грн 20 коп. судових витрат.
Не погодившись із постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 , якого не було залучено до участі у справі, оскаржив її до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, пославшись на те, що саме він є власником нерухомого майна, проте суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, не встановив усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, чим грубо порушив норми процесуального права.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 березня              2016 року скасував постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі № 804/14842/15, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовив.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема, тим, що відповідач як державний реєстратор правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідченні договору купівлі-продажу між позивачкою і ПП «Пектораль», оскільки у вказаного підприємства немає зареєстрованого права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору купівлі-продажу, а у відповідача станом на 18 вересня 2015 року не було повноважень щодо державної реєстрації за ПП «Пектораль» такого права власності вперше.
Оцінюючи дії судді ОСОБА_1 , Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що суддя під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 порушив низку приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС) у відповідній редакції, а сам судовий розгляд мав формальний (фіктивний) характер, його метою не було об`єктивне з`ясування всіх обставин справи для справедливого вирішення спору, та здійснювався з порушенням законодавчо визначених засад здійснення адміністративного судочинства, а саме положень законодавства, чинних на час розгляду справи:
- статті 2 КАС - щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи;
- статей 8-10 КАС - щодо дотримання принципів адміністративного судочинства, а саме: верховенства права, законності при вирішенні справи, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом;
- статті 11 КАС - щодо дотримання принципу офіційного з`ясування усіх обставин у справі;
- статті 17 КАС - щодо юрисдикції адміністративних судів.
За висновками Третьої Дисциплінарної палати ВРП:
- діями судді порушено правила про юрисдикцію, такі дії призвели до порушення основоположних прав людини. При цьому частина позовних вимог ОСОБА_3 взагалі не стосується дій нотаріуса як суб`єкта владних повноважень, а тому відповідно до положень статті 17 КАС не належить до юрисдикції адміністративного суду;
- частину майна, стосовно якого були заявлені позовні вимоги, на час розгляду справи було зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_2 . За таких обставин прагнення позивача зареєструвати право власності на вказане майно за собою свідчить про існування спору про право цивільне, а саме про право власності на нерухоме майно, який повинен був вирішуватись виключно місцевим судом, ураховуючи склад суб`єктів спірних правовідносин;
- наявність спору про право виключала розгляд у порядку адміністративного судочинства позовної вимоги про зобов`язання (спонукання) нотаріуса як суб`єкта державної реєстрації прав щодо нерухомого майна вчинити певні реєстраційні дії;
- жодних доказів звернення до нотаріуса саме як до суб`єкта державної реєстрації справа не містить.
Крім цього, Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що порушення правил про юрисдикцію суддя ОСОБА_1 допустив не внаслідок недбалості, а умисно, і поведінка цього судді під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 свідчить про наявність у його діях складу дисциплінарного проступку, наслідком вчинення якого є притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ) у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), а саме: істотне порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості. Склад указаного дисциплінарного проступку відповідає проступку, який на день розгляду дисциплінарної справи передбачений підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 чинного Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон                     № 1402-VIII).
На переконання Третьої Дисциплінарної палати ВРП, суддя ОСОБА_1 , прийнявши позовну заяву до розгляду і вирішивши спір, який не належало розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з реалізацією особами прав власника майна, та припинивши право власності на таке нерухоме майно, незважаючи на наявність реєстрації права власності на майно, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, - грубо порушив приписи статті 41 Конституції України щодо непорушності права власності на майно.
З огляду на викладене Третя Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що поведінка судді ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 утворює також склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 92 Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VIII, а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права власності та права на справедливий суд), що відповідає проступку, який передбачений на час розгляду дисциплінарної справи пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Дисциплінарний орган ВРП дійшов висновку про умисність допущених суддею ОСОБА_1 порушень. Окрім самого характеру порушень, підтвердженням цього є інформація, наявна в Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка вказує на те, що справи, аналогічні справі № 804/14842/15, причому за участю того самого Нотаріуса, розглядалися суддею ОСОБА_1 в період з грудня 2014 року по жовтень 2015 року не менше п`яти разів.
Третя Дисциплінарна палата ВРП також зазначила, що швидкість розгляду аналогічних справ, включаючи справу № 804/14842/15, без участі всіх сторін, які у вказаних випадках подавали заяви про відмову від участі в судовому засіданні, що підтверджується текстами рішень судів, вказує на фіктивний (формальний) підхід до вирішення аналогічних (однотипних) справ. Наведені обставини свідчать про системний та упереджений характер дій судді ОСОБА_1 при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 та умисний характер допущених ним порушень.
Третя Дисциплінарна палата ВРП, пославшись на системний характер дій судді ОСОБА_1 щодо порушення основоположних прав людини, очевидний характер порушень, допущених суддею, які свідчать, що ним необ`єктивно та несправедливо, всупереч присязі судді здійснено правосуддя, а також на наслідки, які настали за результатами вчинених діянь як для особи, питання про права й обов`язки якої було вирішено, так і для авторитету правосуддя в цілому, враховуючи характеристику судді ОСОБА_1 , дійшла висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення його з посади є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку і відповідає вимогам статті 109 Закону № 1402-VІІІ.
Позивач оскаржив указане рішення дисциплінарного органу до ВРП у порядку                статті 51 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII«Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон  № 1798-VIII).
Розглянувши скаргу ОСОБА_1 , ВРП прийняла рішення від 2 серпня 2018 року                     № 2487/0/15-18 про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від                 23 травня 2018 року № 1464/3дп/15-18 про притягнення судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. При ухваленні оскаржуваного рішення ВРП керувалася тим, що:
- суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 допустив істотне порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості, що відповідає проступку, який на день розгляду скарги передбачений підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII;
- суддя ОСОБА_1 вирішив питання про права й обов`язки ОСОБА_2 , відомості про якого як власника принаймні частини нерухомого майна містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- обставини справи вказують на те, що порушення правил юрисдикції були допущені суддею не внаслідок недбалості, а умисно;
- характер істотних порушень суддею ОСОБА_1 норм процесуального права свідчить про те, що суддя допустив поведінку, що підриває авторитет правосуддя, оскільки не дотримався стандартів поведінки судді, які забезпечують суспільну довіру до суду.
ВРП погодилась із рішенням її Третьої Дисциплінарної палати про те, що дії судді ОСОБА_1 під час розгляду справи № 804/14842/15 свідчать про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, наслідком якого є звільнення з посади з підстави, передбаченої пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Велика Палата Верховного Суду, залишаючи рішення ВРП від 2 серпня 2018 року                     № 2487/0/15-18 без змін, дійшла висновку про те, що воно містить обґрунтовані мотиви, з яких цей орган дійшов висновку про наявність правових підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 , який під час здійснення правосуддя у справі № 804/14842/15 допустив умисне істотне порушення ним норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості, а також порушення прав людини і основоположних свобод (права власності та права на справедливий суд),  характер цих порушень за своєю тяжкістю відповідає порушенню присяги судді, а застосований вид дисциплінарного стягнення є пропорційнимвчиненому дисциплінарному проступку.
Оцінка суду першої інстанції
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, відмовляючи у визнанні протиправним і скасуванні рішення ВРП від 14 серпня 2018 року № 2606/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, керувався тим, що це рішення ухвалене відповідачем з дотриманням установленої законом процедури, містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви такого звільнення, оцінка обґрунтованості яких, як і співмірність застосованого виду дисциплінарного стягнення, що були викладені у рішеннях Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року та ВРП від                       2 серпня 2018 року, надана Великою Палатою Верховного Суду у справі № 11-841сап19.
Тому виходячи з положень частини четвертої статті 78 КАС суд першої інстанції при розгляді справи № 9901/395/19визнав, що вказані обставини доведенню не підлягають, а доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного рішення ВРП від 14 серпня 2018 року, оскільки воно ґрунтується на таких, є спростованими.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
На переконання ОСОБА_1 , рішення ВРП від 14 серпня 2018 року мало бути скасоване цим судом з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII. 
Однак суд першої інстанції не надав оцінки вмотивованості оскаржуваного рішення ВРП та відповідним доводам позивача. Висновок суду про наявність у рішенні ВРП мотивів скаржник вважає хибним і зробленим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, адже ВРП, розглядаючи в порядку статті 56 Закону № 1798-VIIIподання про звільнення судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, зобов`язана навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави.
Також скаржник послався на те, що ВРП як на стадії розгляду дисциплінарної справи, так і ухвалюючи оскаржуване рішення керувалася припущеннями без установлення в діях судді умислу. Такий же підхід застосував і суд першої інстанції, безпідставно пославшись на частину четверту статті 78 КАС та зазначивши, що всі факти й підстави звільнення судді встановлені в постанові Великої Падати Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 11-841сап19. 
При цьому, на думку ОСОБА_1 , викладена в цій постанові правова оцінка суду певних фактів щодо правомірності притягнення його до дисциплінарної відповідальності була неоднозначною, що підтверджується наявністю окремої думки п`яти суддів, яка протиправно не врахована судом першої інстанції.
Основні мотиви, викладені впостанові Великої Палати Верховного Суду 
Велика Палата Верховного Суду, спростовуючи доводи апеляційної скарги позивача, визнала оскаржене рішення ВРП вмотивованим та зауважила, що це рішення про звільнення позивача з посади судді не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. У такому рішенні ВРП не оцінює обставин та висновків дисциплінарного органу щодо змісту, характеру дисциплінарного проступку, виду дисциплінарної відповідальності, строків притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та інших пов`язаних із цим питань, оскільки для цього законами України № 1402-VIII та № 1798-VIIІ передбачено процедуру перегляду ВРП рішень її дисциплінарного органу, а рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення дисциплінарної палати, - Великою Палатою Верховного Суду.
На думку більшості суддів Великої  Палати Верховного Суду, чинним законодавством не передбачено права ВРП під час вирішення питання про звільнення судді з посади переоцінювати вже встановлені в ході дисциплінарного провадження обставини.
Тобто, за висновками Великої Палати Верховного Суду, в межах судового розгляду, предметом якого є законність рішення ВРП про звільнення судді, не можуть оцінюватись обставини дисциплінарної справи відносно судді (у тому числі мотиви ВРП й оцінка нею обставин, що стали підставою для прийняття рішення в межах дисциплінарного провадження стосовно судді, а також окремі процедурні рішення цього органу).
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення ВРП від 14 серпня 2018 року щодо позивача існувало чинне рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади судді, то ВРП мала достатні підстави для розгляду питання про звільнення судді з посади.
Вимога вмотивованості рішення за результатами розгляду питання про звільнення судді, встановлена частиною шостою статті 56 Закону № 1798-VIII, забезпечується ВРП через виконання дій у межах наданих їй повноважень. Законом № 1798-VIII не передбачено повноваження ВРП під час розгляду питання про звільнення судді з підстави, визначеної частиною шостою статті 126 Конституції України, здійснювати збір, дослідження інших додаткових доказів на перевірку подання її Дисциплінарної палати.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. 
Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП.
На наше переконання, для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності або значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм. 
Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.
Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї статті).
Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).
Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до статті 56 цього Закону питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Згідно зі статтею 57 Закону № 1798-VIII оскарження рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
З аналізу положень статей 52, 57 зазначеного Закону вбачається, що на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави як при вирішенні питання про дисциплінарну відповідальність судді, так і при вирішенні питання про його звільнення з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цих обох стадіях обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.
На нашу думку, вказані обставини належним чином не враховані ВРП при винесенні рішення про звільнення з посади судді ОСОБА_1 .
Так, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов`язками має бути встановлений ВРП з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов`язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Наголошуємо, що підставою для притягнення судді ОСОБА_1 до відповідальності вказано те, що суддя ОСОБА_1 , ухваливши рішення у справі № 804/14842/15, вчинив дії, які підривають авторитет правосуддя, що є істотним дисциплінарним проступком, несумісним зі статусом судді. Такий висновок ВРП та її дисциплінарного органу фактично зроблений внаслідок оцінкинаявності/відсутності належних та допустимих доказів для ухвалення спірного судового рішення.
При цьому в Рекомендації  СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендація КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у Висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40). 
Поза увагою ВРП залишилося те, що у справі № 804/14842/15 відсутні реальні негативні наслідки дій судді ОСОБА_1 , в тому числі й у зв`язку з порушенням під час її розгляду. 
У справі № 804/14842/15 апеляційний суд скасував рішення, за яке суддю притягнуто до відповідальності, а саме звільнено з посади. При цьому, переглянувши це рішення по суті позовних вимог та відмовивши в задоволенні позову, апеляційний суд не встановив порушень таких норм процесуального права (а саме - порушення правил підвідомчості), які покладено ВРП і її дисциплінарним органом в основу висновку про вчинення суддею ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку, за яке до нього застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
ВРП не встановила в діях судді ОСОБА_1 злочинного наміру, а посилання на умисність його дій щодо порушення правил юрисдикції ґрунтуються на припущеннях, що не відповідає вимогам частини третьої статті 126 Конституції України. Ставлення судді в провину швидкість розгляду аналогічних справ і висновок з огляду на це про фіктивний (формальний) підхід до їх вирішення взагалі суперечить зазначеній нормі та вимогам процесуального закону щодо строків розгляду справ судами.
Авторитет правосуддя може бути підірваним, якщо ухвалення неправомірного рішення призвело до незворотних негативних наслідків. У дисциплінарній справі ОСОБА_1 такого не встановлено. Натомість неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права є підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а порушення судом норм матеріального чи процесуального права - підставою для його касаційного оскарження відповідно до норм КАС, чинних на час розгляду справи № 804/14842/15. Відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за порушення правил юрисдикції підтверджується й чинним процесуальним законом, яким встановлено, що наявність такого порушення є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (стаття 346 КАС), що водночас свідчить про відсутність єдності у правозастосовчій практиці судів попередніх інстанцій, наявність труднощів під час визначення юрисдикції тих чи інших справ та підтверджується великою кількістю справ у провадженні Великої Палати, переданих на її розгляд з цих мотивів. 
Група експертів GRECO (Група держав проти корупції Ради Європи) висловила занепокоєння щодо переліку підстав для дисциплінарної відповідальності суддів, передбачених статтею 106 Закону № 1402-VIII, зокрема такого нечіткого формулювання, як «поведінка, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя». Наведене формулювання є недостатньою основою для усталеного та прогнозованого процесу прийняття  рішень і попередження можливих зловживань дисциплінарними провадженнями. GRECO рекомендувала сформулювати визначення дисциплінарних правопорушень, які стосуються поведінки суддів, більш чітко (пункт 183 Четвертого раунду оцінювання запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, ухваленого на 76-му пленарному засіданні GRECO (Страсбург, 19-23 червня 2017 року)).
На нашу думку, саме таке нечітке формулювання переліку підстав для дисциплінарної відповідальності дало можливість ВРП необґрунтовано застосувати до судді                      ОСОБА_1 найсуворіше дисциплінарне стягнення у виді подання про його звільнення, незважаючи до того ж на те, що допущена суддею помилка не призвела до негативних наслідків. Застосування цього стягнення, зважаючи на відсутність таких наслідків та самі лише позитивні дані про особу судді ОСОБА_1 , не відповідає принципу пропорційності.
Як убачається з рішення ВРП від 14 серпня 2020 року № 2606/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, мотивування цього рішення зводиться до посилань на рішення ВРП від 2 серпня 2018 року № 2487/0/15-18, яким його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади, та відповідні положення, передбачені частиною третьою статті 56 Закону № 1798-VIII та пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважає таке мотивування звільнення судді з посади належним і достатнім. Проте, на нашу думку, у рішенні ВРП доцільно було б наводити всі обставини, що мають значення для прийняття рішення. 
Відповідно до частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
Вмотивованість - це вимога наводити письмово у рішенні судження, пояснення, наявність чи відсутність фактів, які є основою висновків. Це також пояснення належного органу, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відхилив інші доводи.
Як убачається зі змісту спірного рішення, воно не містить ознак чи властивостей, з огляду на які його можна віднести до вмотивованого рішення в розумінні вимог частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII, мети, а також обґрунтованості (суспільної значимості) та завдання стадії розгляду питання звільнення судді з посади.
Конституція України і Закон № 1798-VIIІ унормували процедуру розгляду питання про звільнення судді з посади. В окремих законодавчих положеннях визначили підстави і порядок розгляду питання звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 126 Конституції України. Прописали, що рішення про звільнення судді приймається за наслідками «розгляду», під яким зазвичай розуміється динамічна функціональна послідовність дій (чинників), яка вимагає дотримуватися певних формальностей та умов, обумовлених питанням звільнення судді з посади.
За законом під час вирішення питання про звільнення судді з посади ВРП набуває іншої статусної якості (властивості), відмінної від тої, коли ВРП діяла як орган дисциплінарного контролю.
На нашу думку, стадія звільнення судді з посади за особливими обставинами покладає на ВРП обов`язок пізнати і відповісти на ті ймовірні заперечення, факти та/або міркування судді, які мають бути спрямовані власне проти подання Дисциплінарної палати. На цьому етапі може скластися ситуація, яка змушуватиме ВРП подивитись на дії судді через призму обставин, які не були предметом дослідження в межах дисциплінарного провадження, але мають значення на час вирішення питання про звільнення судді. Можуть з`явитися чи будуть заявлені об`єктивні відомості, які впливатимуть і можуть змінити ступінь небезпечності вчиненого порушення або характеризуватимуть особу судді в позитивному світлі. Зрештою, на стадії звільнення судді з посади, навіть за наявності умов, що цілком не виправдовують поведінку судді, але можуть бути достатніми для його прощення, ВРП не позбавлена дискреції відмовити у звільненні судді на підставі подання дисциплінарного органу тощо.
Зрозуміло, що ВРП на стадії вирішення питання про звільнення судді з посади не повинна повторно досліджувати обставини дисциплінарного проступку чи ревізувати рішення дисциплінарних органів. На наш погляд, таких дій від ВРП не повинен очікувати й сам суддя.
Справді, грань між повноваженнями ВРП як дисциплінарного органу й органу, якому надано повноваження звільняти суддів з посади, які сконцентровані в одному державному органі, ззовні може видатися невиразною й малопомітною (розмитою). ВРП як орган, який вирішує питання звільнення судді з посади, залежна і пов`язана з веліннями свого рішення, яке вона прийняла у статусі дисциплінарних органів, що здійснюють дисциплінарне провадження стосовно суддів.
Однак такі специфічні відмінності та особливості для ВРП не повинні мати довільного значення, оскільки ВРП на підставі закону й відповідно до мети свого створення в реальності зобов`язана розділяти (виокремлювати) функцію звільнення судді з посади й функцію притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього стягнення, розуміючи, що в кожній з них перед ВРП стоять різні завдання й різні цілі, які своєю чергою зумовлюють використання відповідних методів пізнання і вирішення питань, що перед нею постають. ВРП не повинна ототожнювати ці процедури, «зневажати» й через зовнішні форми вираження не давати підстав сприймати розгляд питання про звільнення судді з посади як технічне, само собою очевидне й наперед вже вирішене; як рішення, яке не потребує викладу мотивів його прийняття.
Отже, якщо притримуватися окресленої лінії поведінки, то подання дисциплінарного органу про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, у межах процедури розгляду питання про звільнення судді з посади ВРП має сприймати лише як привід, який детермінує окремий самостійний розгляд питання про звільнення судді з посади, наслідки якого потребують з`ясування достатності аргументів для застосування такого звільнення й винесення вмотивованого рішення. Така логіка дій ВРП не повинна мати іншого значення, навіть якщо сама ВРП в рамках дисциплінарного провадження погодилася з ознаками дисциплінарного порушення в діях судді та зі запропонованим видом стягнення.
Якщо рішення ВРП не містить таких мотивів, то, на наш погляд, є підстави вважати, що відповідач діяв протиправно. Таким чином, на нашу думку, належній оцінці ВРП підлягали обставини справи, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, зокрема, щодо наявності умислу, негативних наслідків дій судді, щодо наявності або відсутності дисциплінарних стягнень у судді.
На підставі наведеного не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП про звільнення судді з посади та про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Висновки 
Оскаржуване ОСОБА_1 рішення ВРП від 14 серпня 2020 року № 2606/0/15-18 має формальний характер та не містить мотивів, з яких ВРП дійшла висновку про звільнення ОСОБА_1 з посади судді. Тому ми не погоджуємося з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2021 року, і вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Судді Великої Палати Верховного Суду:                                                             О. Б. Прокопенко
                                                                                                                                      Ж. М. Єленіна
                                                                                                                                      О. М. Ситнік