Єдиний унікальний номер 233/4961/19 
Номер провадження 22-ц/804/806/21        

Головуючий у 1 інстанції Малінов О.С.                                                  Єдиний унікальний номер 233/4961/19
Доповідач  Папоян В.В.                                                                               Номер провадження 22-ц/804/806/21

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2020 року цивільну справу №233/4961/19  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Разумова Тетяна Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом фактичного виселення (головуючий у 1 інстанції суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складено 23.12.2020 року), 

В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в обґрунтування якого зазначила, що їй на  праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Вона проживає в цій квартирі одна та за віком і станом здоров`я потребує стороннього догляду. 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 , з якою вона не була раніше знайома, запропонувала їй свої послуги по догляду за умови отримання нею у власність спірної квартири. ОСОБА_2 наполягала на оформленні саме договору купівлі-продажу квартири. Сторони домовилися, що відповідачка отримає квартиру, а за це буде довічно доглядати і утримувати позивачку, проживаючи разом в цій квартирі, купувати продукти, ліки, готовити їжу, оплачувати комунальні послуги, супроводжувати ОСОБА_3 в лікувальні установи. Та 15 січня 2019 року сторони склали угоду про відчуження квартири, на підставі договору купівлі-продажу. 
У травні 2019 року відповідачка забрала документи на квартиру, паспорт позивачки, її пенсійне посвідчення, інші документи та покинула ОСОБА_3 . В подальшому ОСОБА_2 , без дозволу позивачки, зняла її з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , де позивачка залишилася проживати, і зареєструвала її за іншою адресою. 
ОСОБА_3 не мала наміру продавати свою квартиру, у неї немає іншого житла та ніяких коштів від відповідача ані до підписання договору, ані після підписання договору вона не отримувала, розписку про отримання грошових коштів від продажу квартири не писала. При укладенні договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2019 року позивачка помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо прав і обов`язків сторін, оскільки мала на увазі, що відповідачка буде її утримувати, тобто мала на увазі договір довічного утримання. 
Вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 15.01.2019 року вона підписала під впливом помилки будучи введеною ОСОБА_2 в оману. На сьогодні їй стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати спірну квартиру, тим самим, залишити її без місця проживання. Зазначає що відносно відповідачки здійснюється кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12019050380000894 від 18.07.2019 року за ст. 357 ч.1 та ст.190 ч.2 КК України.
У зв`язку з наведеним просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 січня 2019 року, якій укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Разумовою Т.П. за реєстром №45.
ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та надала зустрічний позов, який обґрунтувала тим, що 18.01.2019 року сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки, уклали договір купівлі-продажу спірної квартири за 49000 грн, які були оплачені покупцем іншій стороні у повній сумі. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Донецької області Разумовою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 45. На підставі договору вона зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з цього реєстру від 18.01.2019 року.
Згідно з пунктом 10 цього договору продавець була зобов`язана звільнити квартиру від належних їй речей й, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру покупцю до 18.01.2019 року. Але, ввівши її в оману відносно своїх дійсних намірів, ОСОБА_1 попросила її дозволу тимчасово пожити разом із нею в спірній квартирі поки вона не переїде до родичів. На що вона погодилась. Вони деякій час проживали в квартирі разом, але в різних кімнатах, вели окреме господарство та навіть майже не спілкувались.
В подальшому ОСОБА_1 , маючи намір у шахрайський спосіб заволодіти її квартирою та, ввівши в оману у її відсутність, змінили замки на її квартирі. Після повернення з лікування вона не змогла потрапити до своєї квартири. На теперішній час ОСОБА_2 подано заяву до правоохоронних органів № 12108 від 05.10.2019 року, яка внесена до ЄРДР, відносно ОСОБА_1 за ст. 190 КК України. Спірна квартира це єдине житло, яке є у ОСОБА_2 але її противоправно до нього не впускають. Тому просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним майном, шляхом фактичного виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений 15 січня 2019 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Разумовою Т.П. за реєстром №45. Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за договором купівлі-продажу квартири в сумі 49000  грн 00 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом фактичного виселення – відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 49000  грн 00 коп. скасувати. 
В обґрунтування доводів зазначає, що суд, застосовуючи наслідки недійсності правочину, вийшов за межі позовних вимог. Будь-яких грошових коштів за квартиру від відповідача вона не отримувала. Заяву, яка була надана нотаріусом про проведення повного розрахунку, вона власноруч не складала, а будучи людиною з поганим зором лише підписала, виконавши напис на кількох паперах в місцях, де їй було вказано. Нотаріус же особисто не була присутньою при передачі грошей. 
ОСОБА_2 також подано апеляційну скаргу на рішення суду, у якій вона не погоджуючись з висновками суду просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та задовольнити зустрічний позов.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував усі обставини, які мають значення по справі та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Позивачем не доведено, що вона помилялась щодо продажу квартири. ОСОБА_1 особисто була присутня у нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу, перебувала при здоровому розумі, розуміла значення своїх дій та керувала ними. Усі умови та наслідки договору були їй роз`яснені. Суд першої інстанції не врахував пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Разумової Т.П., яка двічі зазначила, що ОСОБА_1 особисто приходила до неї. Про намір продати квартиру також говорить той факт, що вона знялася з реєстрації у спірній квартирі, та у договорі купівля-продажу вже зазначено нову адресу реєстрації. Показання свідків які враховані судом не відносяться до предмету розгляду, оскільки вони не могли знати про намір ОСОБА_1 на продаж квартири. Суд не допросив свідка ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_1 зареєстрована за новою адресою. Зазначає про наявність у позивача декількох паспортів, що судом не було перевірено. Вважає, що висновок експерта відносно недійсності підпису ОСОБА_1   на заяві про зняття з реєстрації не має відношення до суті справи. Крім того. з моменту укладення договору купівлі-продажу до часу проведення експертизи пройшло майже два роки. 
Також посилається на те, що вона самостійно зробила ремонт у спірній квартирі та  сплачує комунальні послуги. Зазначила, що нею 05.10.2019 року подана скарга до правоохоронних органів, яка внесена до ЄДРСР відносно ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вона просила залишити апеляційну скаргу відповідачки без задоволення. Зазначила, що у неї немає іншого житла та метою укладення угоди була саме необхідність стороннього догляду. Вона не мала можливості самостійно ознайомитись з договором. Факт незаконного зняття позивачки з реєстрації встановлено в рамках кримінального провадження.
ОСОБА_2 також надано відзив на апеляційну скаргу іншої сторони, в якому вона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивачки, а її апеляційну скаргу задовольнити. В обґрунтування зазначила доводи, аналогічні доводам, викладеним у власній апеляційній скарзі.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги позивача підтримав та заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача. Просив рішення суду в частині застосування наслідків недійсності правочину скасувати та в інший частині - залишити без змін. 
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи наданої відповідачем апеляційної скарги, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечували та просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі.
Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – частковому скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
18.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , якій посвідчено приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Донецької області Разумовою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 45. Право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав па нерухоме майно, що підтверджується витягом з цього реєстру від 18.01.2019 року. 
Згідно з пунктом 3 договору продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 49000 грн, які оплачені покупцем у повній сумі продавцю. У пункті 10 зазначено, що продавець зобов`язаний звільнити квартиру від належних йому речей й, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру покупцю до 18.01.2019 року.
Відповідно до заяви підписаної ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса Разумової Т.П., остання отримала від ОСОБА_2 49000 грн згідно договору купівлі-продажу квартири.
Обидві сторони сплачували комунальні послуги за спірну квартиру після підписання договору купівлі-продажу, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними квитанціями.
Згідно з заявою від імені ОСОБА_1 від 27.12.2018 року остання знялась з реєстрації за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 , та за заявою від імен ОСОБА_1 від 14.01.2019 року вона була зареєстрована за місцем проживання по АДРЕСА_3 .
Відповідно до інформації наданої КП «Цент первинної медико-санітарної допомоги Костянтинівської міської ради» ОСОБА_1 перебуває під наглядом лікарів з 2011 року з діагнозом: ішемічна хвороба серця; атеросклеротичний кардіосклероз; постійна форма фібриляції передсердь; гіпертонічна хвороба 3 ступеня 3 стадії. Наслідки перенесеного ішемічного інсульту (у 2011 році) з глибоким правобічним геміпарезом, вікові катаракти обох очей.
За Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта № 236276111 від 10.12.2020 року у ОСОБА_1 відсутнє у власності будь-яке нерухоме майно.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта № 236170099 від 09.12.2020 року у власності ОСОБА_2 перебуває кв. АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з Єдиного  реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 розпочате кримінальне провадження №12019050380000894 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтями 357 ч.1 і 190 ч.2 КК України та проводиться досудове розслідування.
З відповіді Костянтинівського ВП Бахмутського ВПГУНП в Донецькій області від 05.11.2020 року №29058/202/02-2020 убачається, що в межах кримінального провадження №12019050380000894 призначено почеркознавчу експертизу.
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №2/22-131 від 03.12.2020 року, проведеної в кримінальному проваджені за №12019050380000894 підписи к графі «підпис» у заяві про зняття з реєстрації місця проживання від 27.12.2018 року та в заяві про реєстрацію місця проживання від імені ОСОБА_1 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.
За таких обставин, задовольняючи первісні позовні вимоги за первісним позовом  суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи оспорюваний правочин, ОСОБА_1 була введена в оману щодо дійсних намірів відповідачки ОСОБА_2 , помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, тому її позов слід задовольнив на підставі статті 230 ЦК України та застосувати наслідки недійсності правочину.
Проте апеляційний суд не може погодитися з даним висновком з наступних підстав.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, зазначила, що підписала договір купівлі-продажу під впливом помилки, вважаючи, що уклала договір довічного утримання та як на правові підстави позову, вона посилалась на положення  статті 229 ЦК України.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229–233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Аналогічні роз`яснення викладені у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
  Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі
№ 6-93цс16 сформулював висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки – неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, – суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Однак у даному випадку убачається, та це зазначено самою позивачкою ОСОБА_1 в позовній заяві, що при зверненні до нотаріальної контори вона розуміла, що нотаріус оформлює між сторонами саме договір купівлі-продажу, однак вважала, що вони мають при цьому на меті укласти договір довічного утримання, та це узгоджено між нею та ОСОБА_2 . Так, вона визнає, що свідомо ввела в оману нотаріуса щодо мети укладання договору, її подальшого місця проживання тощо. Наведене узгоджується з в матеріалами справи, зокрема підтверджується поясненнями третьої особи та копіями заяв від імені позивача до нотаріальної контори.
Таким чином, у даному випадку договір купівлі-продажу є удаваним та таким, що має на меті приховати договір довічного утримання.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий – прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Згідно з ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням  особи, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. 
Відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційної суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Зі змісту позовної заяви убачається, що при зверненні до суду позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири саме на підставі ст. 229 ЦК України, що регламентує правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції не змінювала предмет та підстави позову в порядку ст. 49 ЦПК України. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оспорюваний правочин купівлі-продажу є таким, що вчинено під впливом помилки. При цьому позовні вимоги про визнання спірного правочину недійсним з тих підстав що він має ознаки удаваного у суді першої інстанції, сторонами заявлені не були. 
За таких обставин, необхідно рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому позивачка не позбавлена права звернутися до суду з новим позовом з інших його підстав.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про відмову у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом фактичного виселення, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Так, у частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даному випадку убачається, що житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 є зареєстрованим місцем проживання та єдиним житлом ОСОБА_1 , яка набула право на тимчасове користування спірною квартирою за погодженням з іншою стороною, що не спростовується ОСОБА_2 , яка не заперечує, що деякий час сторони за усною домовленістю продовжували спільно використовувати спірне житло.
Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги про виселення іншої сторони саме зміною реєстрації місця проживання останньої, проте з висновку судової почеркознавчої експертизи №2/22-131 від 03.12.2020 року, проведеної в кримінальному проваджені за №12019050380000894 убачається, що підпис в графі «підпис» у заявах про зняття з реєстрації місця проживання від 27.12.2018 року та про  реєстрацію місця проживання від 14.01.2019 року від імені ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Зважаючи на вищевикладене та враховуючі, що ОСОБА_2 погодилась на тимчасове приживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, апеляційний суд зазначає, що оскільки ОСОБА_1 має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, іншого житла не має, тому таке проживання у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою вважати її житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Проте це не позбавляє власника майна вирішувати питання щодо захисту права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні майном у інший спосіб.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з правовими висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову про виселення та вважає необхідним залишити рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову без змін.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З урахуванням відмови у задоволенні як первісних так і зустрічних позовних вимог понесені сторонами витрати по сплаті судового збору при звернені до суду з позовами компенсуванню за рахунок іншої сторони не підлягають.
Задовольняючі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково (щодо скасування реституції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та відмови у задоволенні первісних позовних вимог за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ), апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.
Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин сторони звільнені від обов`язку сплачувати одна одній судовий збір за подання апеляційних скарг.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2020 року задовольнити частково.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2020 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Разумова Тетяна Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та розподілу судових витрат скасувати.
У задоволенні за позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Разумова Тетяна Петрівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - відмовити.
В іншій частини рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                             В.В. Папоян

                                                                                                        О.В. Агєєв

                                                                                                       Ю.М. Мальований

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року

Суддя-доповідач                                                                                   В.В. Папоян