Постанова 
Іменем  України
 
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 159/4007/20-ц
 
провадження № 61-2315св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року у складі судді             Панасюка С. Л. та постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. 
 
Позовна заява мотивована тим, що вона має право користування житловим приміщенням у будинку      АДРЕСА_1 , а відповідач, який є її братом і власником будинку, перешкоджає їй користуватися цим приміщенням. 
Зазначала, що за життя попереднього власника будинку -                       ОСОБА_3 , яка є їх матір`ю та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ,              був визначений фактичний порядок користування будинком, а саме, перший поверх був у користуванні відповідача, другий і третій - у її користуванні. 
За згодою ОСОБА_3 вона понесла витрати на добудову тієї частини будинку, де вона проживала разом із дочкою. Будинок має два входи, якими користуються вона та відповідач. 
Зазначала, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2016 року у справі № 159/2003/16-ц за її позовом до  ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним було визнано фактичний порядок користування вказаним житловим будинком. Цим рішенням суду встановлено, що між нею та попереднім власником               будинку -  ОСОБА_3 , укладено договір найму житлового приміщення у будинку. 
18 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_3 та набув право власності на житловий будинок        АДРЕСА_1 . У подальшому відповідач самоуправно зламав замки на вхідних дверях будинку, заволодів належними їй речами та майном, перешкоджає їй проживанню у будигнку. 
Позивач вважала, що  ОСОБА_2 повинен був надіслати їй                               у встановленому законом порядку попередження про розірвання договору найму, надати їй можливість забрати свої речі. 
 
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди 
у користуванні житловим приміщенням у будинку      АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
РішеннямКовельського міськрайонного суду Волинської області 
від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела,                    що вона має право користування житловим приміщенням у будинку      АДРЕСА_1 або, що міжнею та поменрлою  ОСОБА_3 укладався договір найму житлового приміщення у зазначеному будинку.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області 
від 11 листопада 2016 року (справа № 159/2003/16-ц) не встановлено обставини, на які посилається позивач, а саме, що фактичний порядок користування будинком був визначений за життя попереднього власника будинку - ОСОБА_3 , і між останньою та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення у будинку       АДРЕСА_1 .
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що мотивувальна частина вказаного рішення суду не містить обставин, сформульованих як висновок суду. Виклад у цьому судовому рішенні пояснень чи свідчень учасників судового розгляду, оцінка цих пояснень чи свідчень судом                                        не є встановленою судом обставиною, яка звільняє від обов`язку її доведення. Тобто позивач позовних вимог не довела.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області
від 02 листопада 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що вона має право користування житловим приміщенням у будинку    АДРЕСА_1 , тому й вимагати усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням не має права.
ОСОБА_1 не довела, що між нею та померлою ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення і вона користувалася житловим будинком на законних підставах. 
Суд послався на статтю 41 Конституції України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту права власності відповідача. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень                   ОСОБА_1 посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах 
(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                             від 25 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху                   з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано заявнику надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням              на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати суду докази, що підтверджують його сплату.
Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки                 її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                              № 159/4007/20-ц з Ковельського міськрайонного суду Волинської області.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року справу за позовом                   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили обставини, які мають значення для справи,                      не застосували норми статті 82 ЦПК України (преюдиційні обставини),                що призвело до ухвалення незаконного рішення.
При розгляді цивільної справи № 159/2003/16-ц рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року встановлено, що за життя ОСОБА_3 було визначено фактичний порядок користування будинком по АДРЕСА_1 , в якому вона мала право користувапння житлом. Також встановлено, що за її особисті грошові кошти добудовано третій поверх, утеплено будинок та покрито дах всього будинку, що між нею та попереднім власником будинку - ОСОБА_3 , було укладено договір найму житлового приміщення
у будинку по АДРЕСА_1                          на невизначений строк.
Отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок 
по АДРЕСА_1 , відповідач зламав замки вхідних дверей та незаконно заволодів її майном, що знаходилось всередині будинку. При цьому відповідач не надіслав їй нотаріально посвідчене попередження за три місяці до дня розірвання договору найму, не надав їй можливість забрати свої особисті речі, перешкоджає користуванню житлом.
Суд першої інстанції у порушення вимог статті 265 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, не зазначив мотивів відхилення доказу, а саме постанови засідання адміністративної комісії виконавчого комітету Ковельської міської ради, згідно з якою відповідач визнав, що він вчинив самоуправство та змінив замки у вхідних дверях спірного житлового будинку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржені судові рішення                                 є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивач і відповідач - діти  ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області                             від 14 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (провадження № 61-16252св18), у справі                        № 159/2003/16-ц у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено. 
 
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 грудня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Кушнерук А. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2591, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE,                № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).
 
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 названої Конвенції.
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції  України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
 
Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права на чуже майно.
 
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
 
Судом установлено, що житловий будинок по     АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу              на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 грудня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Кушнерук А. Ю., зареєстрованого             в реєстрі за № 2591.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що               за життя попереднього власника спірного житлового будинку -                   ОСОБА_3 , остання уклала з нею договір найму житлового приміщення у будинку та між ними було встановлено фактичний порядок користування будинком по АДРЕСА_1 , тому ОСОБА_2 повинен був попередити її про наступне розірвання договору найму житлового приміщення за три місяці,                          що передбачено частиною третьою статті 168 ЖК УРСР. 
 
Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання              у ньому на певний строк за плату.
 
Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).
 
У статті 814 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
 
Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
 
Судом установлено, що належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору найму встановленої форми між померлою  ОСОБА_3  та  ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
 
Разом з тим, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як                       з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9                ЖК УРСР).
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач вселилася до спірної квартири як дочка попереднього власника - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто відсутні підстави вважати, що вона самоправно зайняла спірне житлове приміщення. 
 
При цьому позивача було самоуправно виселено із спірного приміщення в позасудовому порядку, що є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. 
 
Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню.  
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності  й обґрунтованості судового рішення та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення                         та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову                         на відповідача.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню             з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову                        ОСОБА_1 , судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 1681,60 грн підлягає стягненню                                        з  ОСОБА_2 на користь позивача.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області                               від 02 листопада 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду              від 21 січня 2021 року скасувати.  
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити.
 
Зобов`язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням у будинку       АДРЕСА_1 . 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець