ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/2157/20 пров. № А/857/669/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 26 листопада 2020 року ( суддя Грень Н.М., ухвалене в м. Львові о 14:10, повний текст складено 01.12.2020) у справі  № 380/2157/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області   про визнання незаконною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-  
                                                       ВСТАНОВИВ:
16.03.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області та просив визнати незаконною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2019 №Ф-4176-50 ГУ ДПС у Львівській області.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 26 листопада 2020 року позов задоволено.
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на дату формування вимоги №Ф-4176-50 від 06.11.2019 року платник знаходився на загальній системі оподаткування та перебуває в стані припинення. Згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.10.2019 року, заборгованість ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), по єдиному внеску (код класифікації доходів бюджету 71040000) становила 26 539,26 гривень. Заборгованість виникла за рахунок несплати єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2017 році 704 грн.), за 2018 рік - 9828,72 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2018 році 819,06 грн.), за 2019 рік - 8 262,54 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2019 році 918,08 грн.). Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4176-50 від 19.11.2019 на суму 26539,26 грн. сформовано відповідно до вимог Закону № 2464-VI. Крім цього, необхідно звернути увагу на той факт, що в ІС «Податковий блок» в реєстрі страхувальників відсутня інформація щодо наявності у позивача пільги по сплаті єдиного внеску відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464. Станом на 21.10.2019р. за позивачем обліковувався податковий борг в сумі 26539,26 грн. Відтак, апелянт вважає, що враховуючи наведене позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в позові.
Позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника апелянта, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №6/59 від 27.12.2010 позивач набув право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджено копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27.12.2010 № 6/59.
З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків .за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 отримував заробітну плату за 2017 рік від ТОВ “Група компаній ТКС” (1,2 квартал), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс” (3,4 квартал), за 2018 рік: від ТОВ “Енерджі Спейс” (1-4 квартали), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс”( 1-4 квартали), за 2019 рік: від ТОВ “Вінд Павер Джі Ес Ай” (1 квартал 2019), ТОВ “Енерджі Спейс” (1 квартал 2019), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс” (1-4 квартали), ТОВ “Терновиця Солар Плюс”(3,4 квартал).  
Також, згідно відомостей про застраховану особу Форми 7-ОК з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з січня по грудень 2017 року сплачено страхових внесків на суму 62697,01 грн; за період з січня по грудень 2018 року сплачено страхових внесків на суму 91711,46 грн; за період з січня 2019 по грудень 2019 сплачено 113069,57 грн. 
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у Львівській області 06.11.2020 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4176-50 (залишена в силі рішенням ДПС України від 18.02.2020), якою позивача повідомлено, що станом на 31.10.2019 у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 26539,26 грн.
ОСОБА_1 не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2019 №Ф-4176-50 ГУ ДПС у Львівській області звернувся в суд з даним позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок, що нарахування позивачу контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як самозайнятій особі (адвокату) є безпідставним, а відтак, оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.  Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Як передбачено пунктом 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” від 5 липня 2012 року № 5076-VI передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Нормами ч. 3 ст. 4 та ст. 13 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як передбачено абз. 2 п.1 ч. 1 та пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. До платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Положеннями  ст.7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (в редакції, з 1 січня 2017 року)  передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у п.1 (крім абз. 7), ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” не врегульовано.
Колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
А відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховний Суд у постанові від 05.12.2019 у справі №260/358/19, зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що інше тлумачення норм Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, на якому наполягає ГУ ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2017 по грудень 2019 року позивач є найманим працівником у ТОВ “Група компаній ТКС” (1,2 квартал 2017 року), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс” (3,4 квартал 2017 року), за 2018 рік: від ТОВ “Енерджі Спейс” (1-4 квартали), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс”( 1-4 квартали), за 2019 рік: від ТОВ “Вінд Павер Джі Ес Ай” (1 квартал 2019), ТОВ “Енерджі Спейс” (1 квартал 2019), Адвокатське об`єднання “Правничий центр “Соломонс” (1-4 квартали), ТОВ “Терновиця Солар Плюс”(3,4 квартал). 
За вказані періоди роботодавці сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується ГУ ДПС у Львівській області та підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу (форми ОК-5 та форми ОК-7), а також  відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, .
Також апелянтом доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності не надано. 
Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”  позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (01.01.2017 – 31.12.2019) нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду ухвалила рішення у зразковій справі № 520/3939/19 щодо сплати ЄСВ фізичною особою-підприємцем, що одночасно здійснює незалежну професійну діяльність, яким задовольнила вимоги позивача, вказавши, що взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений законом і підзаконними нормативно-правовими актами.
Відтак, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що нарахування позивачу контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як самозайнятій особі (адвокату) є безпідставним, а відтак, оскаржувана вимога підставно визнана протиправною та скасовано судом першої інстанції.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями  308, 315, 316, 321, 322, 325,  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 26 листопада 2020 року у справі № 380/2157/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 22.04.2021