ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 р.	Справа № 440/6382/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
                                                    представник позивача Здебська О.П.
                                                    позивач Герасименко М.А.
представник відповідача Біленко Н.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 15.02.21 року по справі № 440/6382/20
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях      третя особа           Виконуючий обов`язки начальника Регіонального відділення Фонду державного майна по Полтавській та Сумській областях Михайленко Дмитро Геннадійович 
          про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, 3-тя особа: Виконуючий обов`язки начальника Регіонального відділення Фонду державного майна по Полтавській та Сумській областях Михайленко Дмитро Геннадійович, в якому просила суд: 
- визнати незаконним та скасувати наказ від 30.09.2020 № 246 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з 30.09.2020, у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби; 
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з 30.09.2020, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу  станом на момент ухвалення рішення відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку відповідно до довідки, виданої 30.09.2020 № 18-126-07144;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   позивач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначила, що  фактично реальне скорочення посади позивача не відбулося, у даному випадку мало місце лише зміна назви цієї посади та структурного підрозділу, до якого вона включена. З цих підстав вважає протиправним рішення відповідача про її попередження щодо наступного вивільнення та подальше звільнення з посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою  позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності третьої особи.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу Регіонального відділення від 12.05.2020 № 105 "Про переведення ОСОБА_1 " позивача переведено з 13.05.2020 з посади головного спеціаліста сектору управління персоналом Регіонального відділення на посаду головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення. 
У подальшому, на виконання наказу Фонду державного майна України від 04.08.2020                   № 162-р "Про затвердження граничної чисельності працівників регіональних відділень Фонду державного майна України", Регіональним відділенням відповідно до наказу від 31.08.2020 № 174 "Про введення в дію структури та штатного розпису" введено в дію з 01.09.2020 структуру та штатний розпис, у яких у зв`язку із скороченням чисельності працівників, структурний підрозділ - сектор внутрішнього контролю, і, відповідно, посада головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю - відсутні. 
Головний спеціаліст сектору внутрішнього контролю Герасименко М.А. 31.08.2020 під особистий підпис попереджена про наступне скорочення посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.
Одночасно ОСОБА_1 запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу оцінки майна, майнових прав та розпорядження державним майном Управління орендних відносин, оціночної діяльності та розпорядження державним майном Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не подана заява про переведення на запропоновану вакантну посаду головного спеціаліста відділу оцінку майна, майнових прав та розпорядження державним майном Управління орендних відносин, оціночної діяльності та розпорядження державним майном Регіонального відділення Фонду державного майва України по Полтавській та Сумській областях, остання наказом Регіонального відділення віл 30.09.2020 № 246 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнена з посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях 30 вересня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Позивач не погодилася  із звільненням із посади, у зв`язку із чим звернулася до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що Регіональним відділенням у повному обсязі виконано обов`язок щодо забезпечення працевлаштування позивача, з урахуванням того, що ОСОБА_1 запропонована в Регіональному відділення інша вакантна посада, від якої вона відмовилася без поважних причин. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. 
Статтею 5 Закону України "Про державну службу" визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. 
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року      № 889-VIII "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
При цьому частиною 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. 
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України "Про державну службу", на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню. 
Таким чином, нормативно-правовим актом, який регулює порядок процедури проведення скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу є Закон України "Про державну службу".
Як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу Регіонального відділення від 12.05.2020 № 105 "Про переведення ОСОБА_1 " позивача переведено з 13.05.2020 з посади головного спеціаліста сектору управління персоналом Регіонального відділення на посаду головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення. 
У подальшому, на виконання наказу Фонду державного майна України від 04.08.2020                   № 162-р "Про затвердження граничної чисельності працівників регіональних відділень Фонду державного майна України", Регіональним відділенням відповідно до наказу від 31.08.2020 № 174 "Про введення в дію структури та штатного розпису" введено в дію з 01.09.2020 структуру та штатний розпис, у яких у зв`язку із скороченням чисельності працівників, структурний підрозділ - сектор внутрішнього контролю, і, відповідно, посада головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю - відсутні. 
Головний спеціаліст сектору внутрішнього контролю Герасименко М.А. 31.08.2020 під особистий підпис попереджена про наступне скорочення посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.
Одночасно ОСОБА_1 запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу оцінку майна, майнових прав та розпорядження державним майном Управління орендних відносин, оціночної діяльності та розпорядження державним майном Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях та роз`яснено, що: 
у разі згоди на переведення на запропоновану посаду останній необхідно подати відповідну заяву, 
у разі відмови від переведення на запропоновану посаду по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження про наступне вивільнення трудовий договір з нею буде розірвано на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не подана відповідна заява про переведення на запропоновану вакантну посаду головного спеціаліста відділу оцінку майна, майнових прав та розпорядження державним майном Управління орендних відносин, оціночної діяльності та розпорядження державним майном Регіонального відділення Фонду державного майва України по Полтавській та Сумській областях, остання наказом Регіонального відділення віл 30.09.2020                   № 246 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнена з посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях 30 вересня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Регіональним відділенням у повному обсязі виконано обов`язок щодо забезпечення працевлаштування позивача, з урахуванням того, що ОСОБА_1 запропонована в Регіональному відділення інша вакантна посада, від якої вона відмовилася без поважних причин. 
Суд апеляційної інстанції вважає хибними доводи скаржника про те, що відповідно до структури Регіонального відділення, затвердженої 20 серпня 2020 року, була наявною посада головного спеціаліста внутрішнього контролю, яка була рівнозначною по посадовим обов`язкам та у повній мірі відповідала тій, про вивільнення якої її було попереджено, оскільки як вбачається зі змісту посадових інструкцій головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю та головного спеціаліста внутрішнього контролю останні є принципово різними за метою та у переважній більшості за основними посадовими обов`язками. Також є різними вимоги до компетентності головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю та головного спеціаліста внутрішнього контролю. 
Таким чином, твердження скаржника про те, що не відбулось реального скорочення посади, яку вона обіймала, не є обґрунтованими належним чином.
Посилання позивача на пункт 2.2.1 Інструкції № 1119, затвердженої Наказом Фонду державного майна України від 15 листопада 2019 року колегія суддів вважає недоречним, оскільки останній стосується виключно структурного підрозділу Фонду державного майна України, на який покладено повноваження з внутрішнього контролю.
Посилання ОСОБА_1 на  приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, у зв`язку із тим, що вона є одинокою матір`ю судова колегія вважає необгрунтовааними, оскільки останній було запропоновано вакантну посаду але своєї згоди шляхом подання заяви про переведення на вакантну посаду вона не надала. 
Крім того, судові рішення касаційного суду, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своєї правової позиції не заслуговують на увагу, оскільки предметом їх розгляду є інші обставини за умови застосування інших норм права. 
Щодо посилання скаржника на наявність переважного права на залишенні на роботі, передбачене статтею 42 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає, що згідно частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
А отже, норми статті 49-2 КЗпП України щодо необхідності врахування переважного права працівника щодо залишення на роботі до даних правовідносин не застосовуються. 
Судова колегія також вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги відносно вимог до компетентності, відповідність яким можливо встановити лише за результатами проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, оскільки останні не грунтуються на приписах чинного законодавства, так як вимоги до компетентності визначаються у взаємозв`язку з основними посадовими обов`язками, а тому встановлення відповідності державного службовця вимогам компетентності може здійснюватись як під час проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, так і під час призначення на посаду в порядку переведення з однієї посади на іншу (згідно частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов 'язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду).
Тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою керівника самостійного структурного підрозділу на одного із державних службовців, які працюють у відповідному структурному підрозділі державного органу здійснюється лише з метою безперебійного функціонування державного органу (стаття 31 Закону України «Про державну службу»). При цьому законодавством не встановлено процедури перевірки кваліфікації працівника у разі покладання на нього обов`язків за вакантною посадою керівника самостійного структурного підрозділу.
Крім того згідно чинного законодавства поняття «рівень професійної кваліфікації державного службовця» не є тотожнім поняттю «професійна компетентність».
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наказ від 30.09.2020                  № 246 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору внутрішнього контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях з 30.09.2020, у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби є таким, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а отже не підлягає скасуванню. 
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, поміж інших, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно з частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Як зазначено у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Відповідно до частини 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
У частині 3 статті 23 ЦК України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. 
Відповідно до частини 1 статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
Позивач у позові зазначила, що діями відповідача, які полягали у неправомірному звільненні з роботи, спричинена моральна шкода, яка полягає у виникненні негативної атмосфери на робочому місці, перебування в стресових ситуаціях, невиконанні належним чином батьківських обов`язків і т.ін. 
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. 
Натомість, позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі № 440/6382/20 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 по справі                        № 440/6382/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
У зв`язку із перебуванням судді Мінаєвої О.М. у відпустці повний текст постанови складено  26.04.2021 року