Номер провадження: 22-ц/813/4003/21 
Номер справи місцевого суду: 947/4741/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                         Комлевої О.С.,
                               Цюри Т.В.,
               за участю секретаря: Хухрова С.В.,
               представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Буличевського С.П.,
               представника позивачки ОСОБА_2 – адвоката Бурлаки О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа – Київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

встановив:

04.03.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа – Київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.1-3).
В обґрунтування вказаної заяви посилалася на те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 , 1943 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, була заведена спадкова справа, відповідачі по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є його дітьми, написали нотаріусу заяви про прийняття спадщини. 
Однак у 2019р. після того, як у справі змінився нотаріус, їй стало відомо, що її колишній чоловік все своє майно заповів їй, а також відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках. Вона відразу подала нотаріусу заяву, однак остання листом їй відмовила у видачі відповідного свідоцтва. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково (а.с.142-143).
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк у два місяці, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили, для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка є донькою спадкодавця ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року та постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.148-152).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив із того, що нотаріуси не вчиняли дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснили її виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 1995 року ОСОБА_3  на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким все належне йому майно заповів дружині ОСОБА_4 , донці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 в рівних частках. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., який зареєстрований у реєстрі за № 2-3264 (а.с.84, 103).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О. заведена спадкова справа №256/2015 за заявою ОСОБА_1 від 18.03.2015р. (а.с.74).

Так, 18.03.2015 року та 26.06.2015р. заяви про прийняття спадщини подали діти спадкодавця: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (а.с.65, 72). 
Після заведення спадкової справи, державним нотаріусом Савицькою О.Ю. 29.07.2019р. було зроблено запит до Одеського державного нотаріального архіву про наявність заповіту та 8.08.2019р. отримано відповідь з наданням його копії (а.с.84, 102, 103).
Після цього позивач ОСОБА_2 дізналася про існування заповіту та 30.08.2019р. подала до нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва на право спадщину, після чого Державним нотаріусом Савицькою О.Ю. 6.09.2019р. Котовій надано лист, в якому роз`яснювалося право на звернення з позовом до суду, у зв`язку з пропуском нею 6-ти місячного строку на прийняття спадщини (а.с.111).
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що за змістом ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до положень статей 1220, 1222, 1270 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч.3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо:  1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Таких правових позицій дотримується Верховній Суд України, викладений у постановах від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року № 6-1486цс15.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про, що якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При цьому судом обгрунтовано зазначено, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.
Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. 

Однак, із матеріалів справи вбачається, що нотаріуси не вчиняли дії для повідомлення позивача ОСОБА_2 про відкриття спадщини, не здійснили її виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця ОСОБА_3 .
Також слід зазначити що при ухваленні рішення суд також врахував і те, що після отримання нотаріусом Савицькою О.Ю. копії заповіту у серпні 2019р., позивачем у серпні подано відповідну заяву, що у сукупності з іншими обставинами справи, вказує на наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, оскільки визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини, пропущено позивачем із поважних, незалежних від позивача причин.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції також врахував свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та дотримався принципу пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Необхідність нотаріусом вчинити дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі відповідає правовому висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що її батько ОСОБА_3 уклав заповіт у тому числі на ім`я своєї дружини – позивача ОСОБА_2 , яка на час складання заповіту була його дружиною, однак шлюб 27 листопада 2001 року був розірваний, а тому ОСОБА_2 не має права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Дійсно 27 листопада 2001 року шлюб між спадкодавцем ОСОБА_3 і позивачем ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 85).
Однак, згідно тексту заповіту, ОСОБА_3 заповідав все своє майно саме ОСОБА_2 , яка на той час була його дружиною, та своїм дітям: відповідачам: ОСОБА_5 і ОСОБА_3 в рівних частках (а.с.84, 103), у зв`язку з чим позивач ОСОБА_2 має право на спадкування частки майна після смерті ОСОБА_3 по заповіту від 18 травня 1995 року.

Доводи представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 – адвоката Буличевського С.П. про те, що в даному випадку суд апеляційної інстанції не має права тлумачити зміст вищевказаного заповіту, є слушними, оскільки предметом розгляду цієї справи є визначення додаткового строку позивачу для подачі заяви про прийняття спадщини. 
З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визначення позивачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додаткового строку у два місяці, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили, для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , 1943 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , без тлумачення заповіту ОСОБА_3 від 18 травня 1995 року.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що другий відповідач ОСОБА_3 , який є сином як позивача ОСОБА_2 , так і спадкодавця ОСОБА_3 , 05.05.2021 року надав суду апеляційної інстанції заяву про те, що він погоджується з рішенням суду першої інстанції та заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с.200-202).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 17.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                О.С. Комлева

                Т.В. Цюра