КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                                                                             
єдиний унікальний номер справи: №753/21230/2020
номер провадження: №22-ц/824/5999/2021
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М            У К Р А Ї Н И
            06 травня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                судді -доповідача                   Білич І.М.
                                суддів                                      Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                                при секретарі                         Довгополій А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Коренюк А.М.,
у цивільній справі №753/21230/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом компенсації вартості його частки.
в с т а н о в и л а :
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила:
- визнати право спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова   НОМЕР_2 ; 
- залишити автомобіль «TOYOTA», модель «LANDCRUISER PRADO», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова     НОМЕР_2 , у власності ОСОБА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на вказане майно; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок належної позивачу частки у майні, яка є спільною власністю в розмірі 93818,00 грн.
 
03 лютого 2021 року позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «TOYOTA», модель «LANDCRUISER PRADO», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова     НОМЕР_2 , який перебуває у власності відповідача.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року   ОСОБА_1   відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року та прийняти нову постанову про задоволення заяви про забезпечення позову, з посиланням на те, що оскаржувана ухвала була винесена з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
 
Сторони про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.
Представником позивача до початку  судового розгляду подано заяву про можливість проведення судового засідання у відсутність позивача та його представника.
Відповідач будучи повідомленим про розгляд справи шляхом направлення телефонограми в судове засідання не з`явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу  за відсутності осіб що  не  з`явилися  виходячи з положень ст. 372 ЦПК України.
 
Відзив на апеляційну скаргу подано не було.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та  обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно       дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами  докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
 
Так, ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини першої ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов?язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов?язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; пункт 7 частини першої статті 150 виключено згідно із Законом № 460-ІХ від 15 січня 2020 року; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з?ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась із такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв?язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв?язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред?явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов?язується застосування певного виду забезпечення позову.
Частиною третьою ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
 
Доводами апеляційної скарги є  неврахування судом першої інстанції  того, що відповідач є титульним власником спірного рухомого майна, автомобіль перебуває у фактичному користуванні відповідача, а відтак він має можливість відчужити спірний автомобіль. Щоденно ним користується, а тому є ризик його пошкодження, знищення та зрештою знецінення. Тобто, є небезпека ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Вказуючи при цьому також, що забезпечення позову саме таким чином у відповідному спорі відповідатиме усталеній практиці Верховного Суду ( постанова від 23 грудня 2020 року  у справі № 756/2609/2020).
 
 Колегія суддів вважає що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи виходячи з наступного.
 
Так, звертаючись до суду з позовом  позивач просила  визнати автомобіль, що є предметом спору, спільною сумісною власністю. При поділі майна подружжя залишити спірний автомобіль у власності відповідача, стягнувши  на користь позивача грошову компенсацію належної їй частки  у майні, що є спільною сумісною власністю.
 
 При цьому, матеріали справи  також містять  нотаріально посвідчене доручення, видане 10 жовтня 2019 року ОСОБА_2 (відповідачем) на ім`я ОСОБА_1 (позивач) і в частині щодо  експлуатації та розпорядження  ( з правом здійснення продажу, міни, надання в оренду, тощо) належного йому на підставі  свідоцтва про реєстрацію транспортного  засобу НОМЕР_3 , виданого 17 серпня 2019 року ТСЦ 8047, автомобілем марки «TOYOTA», модель «LANDCRUISERPRADO», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова     НОМЕР_2 , який є предметом спору.
 
Зазначене, на думку колегії суддів свідчить про недоведеність позивачем підстав  щодо  необхідності забезпечення позову у зазначений спосіб ( накладення арешту).
І що у разі відчуження автомобіля виконання рішення суду в подальшому може бути утрудненим або неможливим, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просила поділити спільне майно шляхом сплати їй компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу -  автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів  вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм  процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372,374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, 
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її  прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо  до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складання повного тексту  судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.
 
Суддя - доповідач:
 
Судді: