Ухвала
Іменем України
 
24 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 670/372/20
провадження № 61-6815ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Лілії Миколаївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Л. М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.
 
В обґрунтування позову зазначав, що 13 серпня 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицею Л. М. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6820687000:05:006:0030.
 
Вказував, що про вказаний вище договір він дізнався у жовтні 2019 року. Від імені продавця при укладенні договору діяв представник ОСОБА_3 , та як зазначено в пункті 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець отримав від покупця до підписання договору грошові кошти в сумі 49 900 грн, а підписання договору свідчить про факт повного розрахунку та відсутність у сторін претензій фінансового характеру одна до одної.
 
Позивач вказував, що грошові кошти покупець продавцеві не передавала, тому на його думку, нотаріус вказаний пункт вписала виключно із чужих слів. 
 
Також позивач посилався на те, що договір купівлі-продажу від 13 серпня 2018 року укладений під впливом помилки та за відсутності волевиявлення власника. Крім того, як зазначав позивач, фактично земельну ділянку було продано ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 перебуває у дружніх відносинах досить тривалий час, в свою чергу позивач покупця не знає і ніколи не бачив.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 6820687000:05:006:0030, що посвідчений 13 серпня 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицею Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 1238.
 
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Л. М. скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог до вказаного відповідача як неналежного.
 
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
21 квітня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року в указаній вище справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявникові строк для усунення її недоліків.
 
14 травня 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.
 
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц, 16 травня 2019 року в справі № 401/2995/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Судом встановлено, що 24 травня 2018 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність строком на три роки, до 24 травня 2021 року, якою уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, правом укладення та підписання договорів купівлі-продажу, визначаючи ціну та їх істотні умови на власний розсуд, підписуватись за нього, одержувати грошові кошти.
 
13 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 (представник продавця), і ОСОБА_2 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6820687000:05:006:0030, площею 2 га, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область, Віньковецький район, Покутинецька сільська рада, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицею Л. М. та зареєстрований у реєстрі за № 1238.
 
Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки визначено, що продаж вищевказаної земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 49 000 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Підписання цього договору сторонами свідчить про факт повного розрахунку та відсутність у сторін претензій фінансового характеру одна до одної.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
 
Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.
 
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
 
Такий висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19).
 
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Судами попередніх інстанцій не встановлено, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж земельної ділянки, ОСОБА_3 діяв поза межами своїх повноважень, або у власних інтересах, а ОСОБА_2 , яка придбала майно за договором купівлі-продажу від 13 серпня 2018 року, діяла недобросовісно чи мала домовленість з представником.
 
Позивач не надав належних та допустимих доказів, що він не мав наміру продавати спірну земельну ділянку. Довіреність не скасована, недійсною не визнана.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки висновок апеляційного суду перебуває у відповідності до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 06 березня 2019 року в справі № 654/2524/17 та від 08 лютого 2021 року в справі № 727/10189/17, тобто, апеляційним судом врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц, від 16 травня 2019 року в справі № 401/2995/16-ц, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є подібними до обставин даної справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 14 січня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Грици Лілії Миколаївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко