ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/7432/20 пров. № А/857/5140/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                          Кітраль Х.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року (суддя – Гудима Н.С., м. Рівне, повне судове рішення складено 12 січня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації про визнання протиправною відмови у нарахуванні та виплаті щомісячної грошової допомоги відповідно до ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за періоди з 22.05.2008 по 31.12.2011, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та зобов`язання здійснити таке нарахування та виплату допомоги за вказані періоди та з 17.07.2018.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку як особа, що потерпіла від аварії на ЧАЕС 1 категорії, та проживає в населеному пункті, що віднесений до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. У вересні 2020 року позивач звернулася до управління з заявою про нарахування та виплату їй щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановлену ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак відповідач відмовив у виплаті такої допомоги, мотивуючи це тим, що Законом України №76-VIII від 28.12.2014 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виключено. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що не ґрунтується на вимогах законодавства, що регулює спірні правовідносини. 
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною відмови відповідача щодо ненарахування та невиплати щомісячної грошової допомоги відповідно до ст. 37   Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 22.05.2008 по 31.12.2011, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 по 01.04.2020, та зобов`язання здійснити нарахування та виплату допомоги за вказані періоди – повернуто заявнику.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі №460/7432/20 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною відмови відповідача щодо ненарахування та невиплати щомісячної грошової допомоги відповідно до ст. 37   Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 02.04.2020, та зобов`язання здійснити нарахування та виплату допомоги з 02.04.2020 –  відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 у справі №6-р/2018 фактично відновлено дію ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тому відмова відповідача щодо нарахування та виплати вказаної щомісячної грошової допомоги є протиправною. Відсутність у статті 2 Закону України від 27.02.1991 № 791а-ХІІ «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» зони посиленого радіоекологічного контролю в переліку зон радіоактивного забруднення не спростовує наявність у громадян, які проживають у цій зоні, пільг, передбачених ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 має статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 03.03.2020 (а.с.6). 
У спірний період (з 22.05.2008 по даний час) позивач проживає в місті Сарни Сарненського району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, належить до зони посиленого радіологічного контролю.   
У вересні 2020 року позивач звернулася до Управління з заявою про нарахування та виплату їй щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у розмірах, встановлених ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Листом від 25.09.2020  №01/5-14-10891 Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації повідомило позивача, що Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76 від 28.12.2014 стаття 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виключена, а тому Управління не має підстав для нарахування і виплати позивачу вказаної щомісячної грошової допомоги. Крім того, вказано, що з 01.01.2015 м. Сарни Рівненської області не належить до зони радіоактивного забруднення (а.с.8).
Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати щомісячної грошової допомоги, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 хоча має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак не проживає в населеному пункті, який належить до зони гарантованого добровільного відселення, а тому не має права на нарахування та виплату, починаючи з 02.04.2020 щомісячної грошової допомоги, передбаченої ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною другою    статті 95 Конституції України    виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
Пунктом 3    статті 116 Конституції України    визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.
Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011    та    від 25.01.2012 № 3-рп/2012    підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено в    Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII  (далі - Закон № 796-XII).
Відповідно до положень    статті 37 цього Закону    (в редакції, чинній з 09.07.2007) громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 процентів від мінімальної заробітної плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати; у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - 50 процентів від мінімальної заробітної плати.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008  положення пункту 28    розділу ІІ Закону № 107-VI    визнані неконституційними.
У 2012-2014 роках на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки норми і положення    статті 37 Закону № 796-XII    застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
01.01.2015 набрав чинності    Закон № 76-VIII, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено, зокрема,    статтю 37 Закону № 796-XII.
Водночас,  рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018    підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VIII   визнаний таким, що не відповідає    Конституції України    (є неконституційним).
Отже, вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено дію    статті 37 Закону № 796-XII, яка із 17.07.2018 є чинною.
Відповідно до    статті 63 Закону    № 796-XII    фінансування витрат, пов`язаних із його реалізацією, здійснюється за рахунок державного бюджету.
Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються    БК України.
Згідно із підпунктом 5 пункту 63  розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин»  розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України    доповнено пунктом 26, відповідно до якого норми і положення, зокрема, ст.    20,  21,  22,  23,    30,    31,    37,    39,    48,    50,    51,  52    та    54 Закону    №796-XII    застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Вказані доповнення Конституційним Судом України в установленому порядку неконституційними не визнавалися.
Як встановлено судом, Кабінет Міністрів України не визначив порядку та розміру виплати грошової допомоги, передбаченої    статтею 37 Закону № 796-XII.
Отже, за відсутності постанови Кабінету Міністрів України про порядок та розмір виплати грошової допомоги, передбаченої    статтею 37 Закону № 796-XII,    до спірних правовідносин підлягають застосуванню безпосередньо норми    статті 37 Закону    № 796-XII    (у редакції, чинній з 09.07.2007).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 1.12.2019 у зразковій справі №240/4946/18.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що Закон №796-XII не регулює питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково - дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо.
Зазначені правовідносини, зокрема питання поділу території на відповідні зони, врегульовано Законом України від 27.02.1991 № 791а-ХІІ «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №791а-ХІІ).
Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено ст.2 Закону №791а-ХІІ.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №791а-ХІІ, у редакції чинній до 01.01.2015, було визначено чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.
Згідно з частинами 2 - 3 ст. 2 Закону №791а-ХІІ повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України.
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106. Згідно з додатком 1 цього Переліку м. Сарни, Рівненської області, де проживає ОСОБА_1 , віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).
Відповідно до п. 2 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 у статтю 2 Закону №791а-ХІІ   внесено зміни, якими абзац 5 частини 2 статті 2 цього закону виключено. Вказані зміни набрали законної сили з 01.01.2015.
Таким чином, з 01.01.2015 стаття 2 Закону №791а-ХІІ визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій: 1)   зона відчуження; 2) зона безумовного (обов`язкового) відселення; 3) зона гарантованого добровільного відселення.
Тобто,   зона посиленого радіоекологічного контролю з 01.01.2015 виключена з переліку   зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом №791а-ХІІ.
Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року, яке стало однією з підстав звернення до суду з цим позовом,   визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема,   підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.
Водночас зміни, внесені Законом №76-VIII до Закону № 791а-ХІІ «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнавались.
Тобто, чинна станом на 17.07.2018, на час звернення позивача до відповідача із заявою й до суду з позовом редакція ст.2 Закону №791а-ХІІ не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.
З огляду на вказане, незважаючи на відсутність змін щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, внесених до Переліку, застосуванню підлягає саме Закон №791а-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними   Законом №76-VIII, як такий, що має вищу юридичну силу   у порівнянні з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду у зразковій справі   №580/2371/20 від 23.09.2020.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , хоча й має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак не проживає в населеному пункті, який належить до зони гарантованого добровільного відселення, а тому позивач не має права на нарахування та виплату їй, починаючи з 02.04.2020 щомісячної грошової допомоги, передбаченої ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що наявність у позивача статусу постраждалої від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), не є безумовною підставою для нарахування та виплати спірної грошової допомоги, оскільки, як видно зі змісту ст.37 Закону №796-XII, зазначена грошова допомога виплачується лише громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення.
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі №460/7432/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року