УХВАЛА

07 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 821/3195/15-а
адміністративне провадження № К/9901/17284/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року 
у справі № 821/3195/15-а     
за позовом ОСОБА_1 
до Служби безпеки України в особі голови Грицака Василя Сергійовича та Управління Служби безпеки України в Херсонській області в особі начальника Ярмака Дмитра Борисовича 
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, визнання дій протиправними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року позов у справі № 821/3195/15-а задоволено частково: визнано незаконними дії голови Служби безпеки України та начальника Управління Служби безпеки України в Херсонській області щодо порушення термінів перебування полковника ОСОБА_1 у розпорядженні за наказом голови Служби безпеки України № 28-ос від 15 січня 2014 року та № 10/75-ос від 06 листопада 2014 року; стягнуто зі Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Херсонській області солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2018 року скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Служби безпеки України в частині невиконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України в частині непризначення ОСОБА_1 на посаду начальника відділу в Управлінні Служби безпеки України в Херсонській області у відповідності до наказу голови Служби безпеки України № 28-ос «По особовому складу» від 15 січня 2014 року та наказу голови Служби безпеки України № 10/75-ос «По особовому складу» від 06 листопада 2014 року; визнано протиправною бездіяльність начальника Управління Служби безпеки України в Херсонській області ОСОБА_2 по невиконанню наказів голови Служби безпеки України № 28-ос «По особовому складу» від 15 січня 2014 року, № 10/75-ос «По особовому складу» від 06 листопада 2014 року; визнано протиправною бездіяльність голови Служби безпеки України та начальника Управління Служби безпеки України в Херсонській області щодо порушення термінів перебування ОСОБА_1 у розпорядженні за наказами голови Служби безпеки України № 28-ос «По особовому складу» від 15 січня 2014 року та № 10/75-ос «По особовому складу» від 06 листопада 2014 року у відповідності до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України; визнано протиправним та скасовано наказ голови Служби безпеки України № 810-ос «По особовому складу» від 22 серпня 2015 року; поновлено ОСОБА_1 на військовій службі в органах Служби безпеки України з 22 серпня 2015 року; визнано протиправним та скасовано наказ Управління Служби безпеки України в Херсонській області «По особовому складу» від 08 вересня 2015 року № 624-ос; поновлено ОСОБА_1 в списках особового складу Управління Служби безпеки України в Херсонській області. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальне та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2015 року, яке на час ухвалення рішення складає 273226 грн 43 коп; стягнуто з Управління Служби безпеки України в Херсонській області, Служби безпеки України за рахунок бюджетних асигнувань в рівних частинах на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 75000 грн 00 коп; стягнуто з Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн 00 коп та 3000 грн 00 коп відповідно.
Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 та СБ України і УСБ в Херсонській області задоволено частково - постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Херсонській області - задоволено повністю. Постанову Миколаївського  окружного  адміністративного суду від 22 червня 2017 року - скасовано в частині задоволення позовних вимог. Прийнято в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року - залишено без змін.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду із указаною касаційною скаргою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи №821/3195/15-а між суддями від 12 травня 2021 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя - Калашнікова О.В., судді Білак М.В., Губська О.А.
18 травня 2021 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Аль-Раджабі Юлії Володимирівни надійшла заява про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В., Білак М.В., Губської О.А., у розгляді справи № 821/3195/15-а.
Для вирішення заявленого відводу суд касаційної інстанції витребував матеріали адміністративної справи з Миколаївського окружного адміністративного суду, які надійшли 01 червня 2021 року.
Відтак за наслідками розгляду вказаної заяви про відвід колегія суддів постановила ухвалу від 02 червня 2021 року, якою визнала цю заяву необґрунтованою і передала вирішення питання щодо заявленого відводу іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу (відповідно до статті 40 КАС).
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Аль-Раджабі Юлії Володимирівни про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В., Білак М.В., Губської О.А. від розгляду справи № 821/3195/15-а за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року.   
04 червня 2021 року матеріали касаційної скарги повернуто судді-доповідачу для вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог  статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржується судові рішення в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої  статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою  статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої  статті 330 КАС України  у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)  статтею 328 цього Кодексу  підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 цього Кодексу  в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої  статті 328 цього Кодексу  в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої  статті 328 КАС України  (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої  статті 328 цього Кодексу  в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій  статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень  КАС України  дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій  статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої  статті 328 КАС України  як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає частину другу  статті 353 КАС України  та вказує, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки фактичним обставинам справи, що є підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не досліджено зібрані у справі докази.
Проте касаційна скарга не містить посилання на відповідні норми частини другої та третьої статті  353 КАС України,  як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Крім того, формально зазначено пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України - процитовано частину другу  статті 353 КАС України. Обґрунтування цієї підстави зводиться до того, що на переконання скаржника, судами неповно встановлено всі обставини справи, не надано належної правової оцінки доказам.
Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а також незгоди із постановою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року, прийнятій у цій справі. 
Частиною другою статті 353 КАС України  встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема:
1)суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої  статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою  статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктом 1-3 частини 4  статті 328 КАС України  суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 4 частини 4  статті 328 КАС України, в частині не дослідження доказів.
Касаційна скарга містить посилання на постанови Верховного Суду та Верховного Суду України.
Проте, системний аналіз наведених положень  КАС України  дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій  статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має  обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої  статті 328 КАС України  як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Також, Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  скаржник повинен чітко вказати  норму права, яку застосовано судами попередньої інстанції всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог  статті 341 КАС України  перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. 
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Тобто, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Всупереч вищенаведеному, скаржником не зазначено конкретно норму права, яка застосовано судами попередній інстанцій всупереч висновку Верховного Суду, а також зроблено вказівку на витяги з постанов Верховного Суду без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на ухвалення судами рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що не узгоджується з положеннями частини четвертої статті 328 КАС України.        
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що в частині четвертій статті 328 КАС України мова йде лише про постанови Верховного Суду, отже обґрунтування підставою для касаційного оскарження судового рішення постановами Верховного Суду України не передбачено.
Касаційна скарга містить посилання на пункти «а», «в» частини п`ятої    статті 328 КАС України, які застосовні лише у випадку оскарження справ незначної складності. Разом з тим, судом першої інстанції справа малозначною не визнавалася.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження так само, як і норму права, яка на думку скаржника, застосована всупереч всиновку Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів  статті 44 КАС України  учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених  КАС України  підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому, з урахуванням змін до  КАС України, внесених  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX  і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої  статті 332 КАС України  касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі № 821/3195/15-а за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України в особі голови Грицака Василя Сергійовича та Управління Служби безпеки України в Херсонській області в особі начальника Ярмака Дмитра Борисовича про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, визнання дій протиправними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди- повернути особі, яка її подала.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	О.В. Калашнікова