Справа № 127/15265/20
Провадження № 22-ц/801/397/2021
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року	Справа № 127/15265/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого : Копаничук С.Г.
Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.
за участю секретаря Ліннік Я.С.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Федчишена С.А., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - Служби у справах дітей Якушинецької сільської ради, Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -
В с т а н о в и в :
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Служби у справах дітей Якушинецької сільської ради, про позбавлення батьківських прав. Вказала, разом з відповідачем вони перебували у шлюбі, під час якого в них народився син - ОСОБА_3 , 2009 року народження. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2014 року шлюб було розірвано. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухиляється від покладених на нього законом батьківських обов`язків, зокрема, про дитину не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 .
Ухвалою Вінницького міського суду від 09.09.2020 року до участі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Службу у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду їм, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове, яким її позов задовольнити. Послалась на те, що суд не прийняв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Якушинецької сільської ради №27 від 01.10.2020 року, який підтверджує доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 . Вказала, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не бачиться з сином, йому не відомо де і чим він займається, в яку школу ходить. В судовому засіданні відповідач заявив, що їх спільний син не є його дитиною, намагався подати зустрічний позов про скасування запису про батьківство у свідоцтві про народження дитини і просив призначити відповідну експертизу для встановлення факту, що він дійсно не є батьком; повідомив, що він виплачує аліменти в розмірі 1000 грн. і додаткових витрат на дитину здійснювати не буде. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду вищевказаним вимогам закону відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб між якими розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2014 року. З ОСОБА_2 стягуються на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн., щомісячно, починаючи з 09.07.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Якушинецької сільської ради №27 від 01.10.2020 року комісія вирішила про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , в зв`язку з тим, що ним не було виявлено зацікавленості щодо не позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , а також бажання налагодити позитивні стосунки з сином. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що правові підстави, передбачені ст. 164 СК України для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутні, оскільки достатніх доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, хоча має можливість виконувати їх, ОСОБА_1 суду не надала, а висновок комісії про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки він носить рекомендаційний характер, є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки суд вірно встановив обставини справи, які перевірив оціненими в порядку ст.89 ЦПК України доказами, правильно визначив спірні правовідносини та правову норму, що їх регулює та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про ухилення відповідачем від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків щодо піклування, виховання та утримання їх спільного сина, не заслуговують на увагу, як недоведені позивачем належними і допустимими доказами.
Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.
Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 .03. 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 564/2594/18-ц та від 12 березня 2020 року у справі № 722/1128/18-ц, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Вирішуючи спір, суд зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і правові висновки Верховного Суду врахував у повній мірі і вірно встановив відсутність безспірних доказів, які б свідчили як про наявність в діях ОСОБА_2 виної поведінки по ухиленню ним від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що давали б право застосувати такий крайній захід впливу, як позбавлення його батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Якушинецької сільської ради №27 від 01.10.2020 року, який підтверджує доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , є необґрунтованими, з наступних підстав. 
Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Виходячи зі змісту висновку, орган опіки і піклування при підготовці висновку виходила лише з того, що  ОСОБА_2 не виявляє зацікавленості щодо не позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 і не рпоявляє бажання налагодити позитивні стосунки з сином.
Разом з тим,  ОСОБА_2 проживає окремо від дитини і з його неспростованих пояснень, позивач перешкоджає спілкуванню з сином, внаслідок чого він подав позов про визнання участі у вихованні дитини. Крім того, він позитивно характеризується за місцем проживання, своєчасно сплачує аліменти на дитину, щодо нього відсутні дані про антисоціальну поведінку
Крім того, позивачем не спростовано факт своєчасної сплати відповідачем аліментів на утримання їх спільної дитини, що свідчить про бажання відповідача приймати участь в утриманні ОСОБА_3 . 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно надав критичну оцінку висновку комісії з питань захисту прав дитини, як такому, що має рекомендаційний характер і не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Інших підстав для скасування рішення суду в зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, заявник апеляційної скарги не довів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за заявником апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: В. В. Оніщук

С. К. Медвецький