ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2021 року           справа №200/11353/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В.,  Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника відповідача Сенникова А.А.,  розглянув  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 р. (повний текст рішення складено 19 квітня 2021 року у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/11353/20-а (головуючий І інстанції суддя Циганенко А.І.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління ДПС у Донецькій області    про   визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,
                                                  ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі – позивач)   у грудні 2020 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із   позовною заявою  до    Головного управління ДПС у Донецькій області     (далі – відповідач), в якому  просив  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів для повернення  йому помилково сплаченого єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 09 лютого 2018 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 29293,44 грн.; стягнути на користь позивача помилково сплачені грошові кошти в сумі 29293,44 грн. з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з відповідного рахунку відповідача (а.с. 1-8).
Рішенням Донецького  окружного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )  до Головного управління ДПС у Донецької області (місцезнаходження: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59; код ЄДРПОУ 43142826) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено повністю.
Визнано протиправною відмову Головного управління ДПС у Донецької області  від 09 листопада 2020 року № 82406/10/05-99-04-30 щодо неповернення ОСОБА_1 помилково сплачених коштів у сумі 29293 (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 44 копійки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 09 лютого 2018 року по 01 лютого 2020 року.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 помилково сплачені грошові кошти в сумі 29293 (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 44 копійки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з відповідного рахунку Головного управління ДПС у Донецької області.  
Вирішено питання судових витрат (а.с. 100-103).
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу,  в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  відмовити  у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що поверненню підлягають саме надміру та/або помилково сплачені кошти єдиного внеску, а не сплачені відповідно до нарахованих  по закону зобов`язань.
Апелянт зауважує, що за позивачем не обліковується ані надміру, ані помилково сплачених коштів з єдиного внеску у розмірі 29 293, 44 грн.  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, пояснення представника відповідача, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , перебував на обліку у Маріупольському управлінні Приморської ДПІ ГУ ДПС у Донецькій області з 20 лютого 2013 року по 21 лютого 2020 року, за податковою адресою: АДРЕСА_3 .
З 13 червня 2013 року по теперішній час ОСОБА_1 працює на посаді старшого лоцмана морського Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в філії «Дельта-лоцман» (а.с. 18 – 21).
За інформацією, яка міститься в «Індивідуальних відомостях про застраховану особу» (Форма ОК-5), позивач отримував доходи у вигляді заробітної плати за постійним місцем роботи, з яких відраховувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та платником якого виступав роботодавець позивача (а.с. 22 – 23).
21 лютого 2020 року за квитанцією № 25509685 ОСОБА_1 сплатив на користь Головного управління ДПС у Донецькій області єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 29293,44 грн. (а.с. 13).
27 лютого 2020 року Головне управління ДПС у Донецькій області направило ОСОБА_1 повідомлення про сплату боргу (недоїмки) (а.с. 14 – 15).
27 травня 2020 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/3634/20-а, яке набрало законної сили 29 липня 2020 року, визнана протиправною та скасована вимога Головного управління ДПС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 08 серпня 2019 року № Ф-408287-46У станом на 31 липня 2019 року зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 23785,08 грн. (а.с. 10 – 12, 93 – 95).
30 жовтня 2020 року Головне управління ДПС у Донецькій області за вхідним № 134767/10 зареєструвало заяву позивача від 28.10.2020 про повернення надміру або помилково сплачених коштів у сумі 29293,44 грн. (а.с. 25).
09 листопада 2020 року Головне управління ДПС у Донецькій області листом за № 82406/10/05-99-04-30 повідомило позивача про відсутність підстав для повернення надміру сплачених коштів з єдиного внеску (а.с. 24). 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За статтею 2  Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Приписи пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI окреслюють, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зміст абзацу другого пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначає: платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті).
За унормуванням абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною  4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у […] адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі № 200/3634/20-а встановлено, що позивач до 21 лютого 2020 року мав статус фізичної особи-підприємця (зв. бік а.с. 11).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 13 червня 2013 року по теперішній час працює на посаді старшого лоцмана морського в філії «Дельта-лоцман» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (а.с. 18 – 21).
Довідка форми ОК-5 підтверджує, що позивач отримував доходи у вигляді заробітної плати за постійним місцем роботи, з яких відраховувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вказаний, та платником якого виступав роботодавець позивача (а.с. 22 – 23).
Таким чином на дату сплати суми єдиного соціального внеску на виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08 серпня 2019 року № Ф-408287-46У, позивач перебував у трудових відносинах, підприємницьку діяльність не здійснював, доходів не отримував.
Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За викладеним слід зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Тобто, особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення законодавства щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи - підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону № 2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах від 04 грудня 2019 року в адміністративній справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року  у справі №  480/4656/18, від 27 березня 2020 року у справі №  140/2214/19.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
«Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів», затверджений наказом Міністерства фінансів України 16.01.2016 №6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2016 року за № 193/28323 (далі – Порядок).
Порядок розроблено відповідно до статей 9 та 11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
Цей Порядок визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (далі - Платник), надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску (далі - Кошти) (пункти 1 та 2  Порядку).
Згідно з пунктом 3 Порядку неналежний Платник це платник, з рахунку якого здійснено помилкове списання коштів та/або який не є платником єдиного внеску.
Повернення коштів здійснюється у випадках: 1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719; 2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719; 3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на рахунок з обліку доходів бюджету; 4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій та пені, передбачених Податковим кодексом України, на рахунок 3719 (пункт 5 Порядку).
Абзац 4 пункту 6 Порядку занотував: помилково сплачені суми у випадках, передбачених підпунктами 3 та 4 пункту 5 цього Порядку, підлягають поверненню з урахуванням положень статті 43 Податкового кодексу України та пункту 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
За правилами частини 13 статті 9 Закону № 2464-VI (у редакції Закону України від 04.07.2013 № 406-VII, чинній до 02.04.2020) суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз вищезазначених положень та встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що позивач 21 лютого 2020 року сплатив  єдиний внесок у сумі 29293,44 гривні за відсутності у нього відповідного обов`язку, а тому має право на повернення цих грошових коштів.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відмова відповідача повернути позивачу помилково сплачений єдиний внесок свідчить про бездіяльність з боку відповідача щодо повернення коштів. Отже, предметом позову у цій справі є бездіяльність відповідача, внаслідок якої порушено право позивача на майно, а способом захисту порушеного права, про який позивач може просити суд, є визнання такої бездіяльності протиправною та стягнення помилково сплачених коштів з рахунку, на який кошти сплачені.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що ефективним способом захисту прав позивача у даній справі буде визнання протиправною відмову відповідача повернути сплачені кошти та стягнення цих коштів з відповідного рахунку відповідача.
Аналогічна за змістом правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 560/4304/18.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про  задоволення позовних вимог у повному обсязі.  
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що  у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (частина 1 статті 139 КАС України).  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                        ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 р.    – залишити без задоволення. 
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 р.    у справі  № 200/11353/20-а   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 25 червня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                                  Г.М. Міронова
Судді                                                                                                             І.В. Геращенко
                                                                                                               Е.Г. Казначеєв