Єдиний унікальний номер 234/16394/18 
Номер провадження 22-ц/804/595/21        

Єдиний унікальний номер 234/16394/18                                     Головуючий у 1 інстанції Данелюк О.М.
Номер провадження 22-ц/804/595/21                                                                     Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року                                                                                                           м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                                                 Агєєва О.В.
суддів                                                              Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,
за участю секретаря судового засідання                      Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу №234/16394/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Перша Краматорська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним правочином за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кубрак Олег Олександрович, на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року, ухваленого в м.Краматорськ за головуванням судді Данелюк О.М., -
ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2018 року до Краматорського міського суду Донецької області з позовом звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - Перша Краматорська Державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним правочином.
В обґрунтування вказаних вимог позивачі послалися на те, що на початку 2017 року у ОСОБА_1 виникла нагальна потреба в отриманні коштів в розмірі 85 000 грн. Її син ОСОБА_6 повідомив про ОСОБА_5 (третя особа по справі), який надає позики, але під заставу нерухомості. За результатами бесіди з ОСОБА_5 з`ясувалось, що він - ОСОБА_5 , передає ОСОБА_1 в позику кошти в розмірі 3000 доларів США під заставу їх (позивачів) спільного будинку АДРЕСА_1 .
На 07 квітня 2017 року було вирішено укласти договір застави будинку та передачу коштів. Попередньо, ОСОБА_5 забрав у позивачів всі правовстановлюючі документи на будинок, копії паспортів та кодів, а також домову книгу. Позивачі разом з ОСОБА_5 поїхали до приватного нотаріуса. Приватний нотаріус відмовився укласти договір з підстав відсутності довідки про присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано будинок. ОСОБА_5 запропонував поїхати до знайомого державного нотаріуса. В цей же день, вони приїхали до державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О.. Там їх чекав ОСОБА_4 (відповідач), з яким їх познайомив ОСОБА_5 . Нотаріусу вони розповіли, що саме їм потрібно отримати кошти в розмірі 3000 доларів США під заставу будинку. Вже у нотаріуса ОСОБА_5. вказав, що договір вони будуть укладати з ОСОБА_4 .. Саме за цієї умови ОСОБА_1 отримала би позику.
У вказаний день (07 квітня 2017 року), вони підписали договір з відповідачем ОСОБА_4 , що був посвідчений нотаріально. Жодних коштів ОСОБА_4 позивачам не передавав. Він лише поставив власний підпис під договором, що був посвідчений нотаріально. В розписці було обумовлено, що ОСОБА_5 передає кошти в позику ОСОБА_1 , під заставу будинку АДРЕСА_1 , який був переоформлений на ОСОБА_4 під 8% щомісячних (270 у.о.). Після повернення взятих в позику коштів, ОСОБА_5 повинен був переоформити будинок знов на позивачів. Після отримання коштів вони (позивачі) з будинку не виїжджали, а ОСОБА_4 до будинку не вселявся. Вони продовжили мешкати у будинку та утримувати його. Впродовж усього часу ОСОБА_4 не робив жодної спроби до вселення до будинку, утримання будинку та/або прибудинкової території не здійснював, його речей в будинку не має. Проценти за отримані в позику коштів ОСОБА_5 щомісячно отримував від ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_6 . Останній, за вказівкою ОСОБА_5 , здійснював переводи коштів на картку Приватбанку, через банкомат. В квітні 2018 року позивачі зібрали всі кошти для повернення ОСОБА_5 , повідомили його про це та додатково, 27.04.2018 року, надіслали про це листа. В кінці квітня - на початку травня 2018 року ОСОБА_1 зустрілася з ОСОБА_5 , передала кошти, після чого ОСОБА_5 повернув їй оригінал розписки від 07 квітня 2017 року, на підтвердження факту повернення всієї суми позики (ст.545 ЦК України).
В подальшому, на прохання ОСОБА_1 піти до нотаріуса для переоформлення договору, ОСОБА_5 відмовився. Зв`язку з ОСОБА_4 у позивачів не було, оскільки з останнім спілкувались лише через ОСОБА_5 
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повідомили, що єдиною умовою укладення договору, за яким би позивачі отримали назад у власність будинок - це додатково сплатити кошти. Сума та умови весь час змінювались. В травні 2018 року позивачі дізналися, що зняті з реєстрації в спірному будинку. Впродовж травня - червня 2018 року ОСОБА_5 разом з відповідачем вчинили спроби примусового виселення їх з будинку, про що вони подали заяву до поліції. Наразі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовляються розірвати договори купівлі-продажу будинку та повернути належне позивачам нерухоме майно.
Укладаючи договір купівлі-продажу будинку, зареєстрованого в реєстрі за №2-1250, вони (позивачі) розуміли, що в такий спосіб здійснюється забезпечення повернення 3000 доларів США, отриманих у ОСОБА_5 і ОСОБА_4 цей факт визнавали. Вони пішли на таку угоду оскільки розуміли, що всі разом, за будь-яких обставин, зможуть повернути борг в розмірі 3000 доларів США, саме тому і закладали будинок. Мова з ОСОБА_5 завжди йшла про заставу (іпотеку). Вчинюючи правочин купівлі-продажу житлового будинку вони фактично укладали договір іпотеки будинку.
Просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4   07 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1250 державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником Олегом Олександровичем, як удаваний правочин та такий, що суперечить законодавству України. Скасувати рішення державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареника Олега Олександровича, як державного реєстратора, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 199357 від 07.04.2017 року, яким зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на будинок АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачів всі понесені судові витрати.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи- Перша Краматорська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним правочином відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кубрак Олег Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення в скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порушення норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим та незаконним, судом не повністю досліджені всі істотні обставини справи, не взято до уваги ряд важливих обставин та не надано ним належної оцінки.
Так суду не було надано доказів розміщення будь-яких оголошень з приводу продажу будинку, чи укладення договорів про надання ріелторських послуг. Свідки в судовому засіданні пояснили, що до них зверталися з проханням надати кошти в борг, на що було відмовлено через неможливість цього зробити. При цьому, свідки, які є близькими особами позивачів також повідомили, що останні ніколи не мали наміру продавати будинок.
Суд не звернув увагу на занижену вартість будинку та не надав оцінки зазначеній обставині. Сам факт заниження вартості житлового будинку за ціною істотно нижче ринкової, свідчить про фіктивність та удаваність правочину. Так, ціна у договорі явно не була вигідною для продавців.
Звертає увагу, що права відповідача жодним чином не порушуються, оскільки він фактично не мав наміру купувати будинок та жодних дій по ремонту, чи будь-яких інших витрат не поніс.
Суд безпідставно дійшов висновку про відсутність будь-якого зв`язку між укладеною з ОСОБА_5 розпискою та оскаржуваним договором купівлі-продажу. Діючи у змові ОСОБА_5 та ОСОБА_4 фактично ввели позивачів в оману та таким чином позбавили їх права власності на житловий будинок. Суд не надав оцінки тій обставині, що розписка та договір купівлі-продажу датовані в один і той же період. Також суд не надав оцінки тому, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були знайомі та саме ОСОБА_5 привів позивачів до нотаріуса, де на них чекав ОСОБА_4 .
Суд не звернув увагу на те, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду. А сам договір вважається укладеним, лише якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст.638 ЦК України). Отже, нотаріус мав відмовити у посвідченні договору купівлі-продажу будинку по причині відсутності кадастрового номеру земельної ділянки на якій розташований будинок, як це випливає з вимог ст.377 ЦК України та ст.120 Земельного кодексу України. А недодержання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору такого виду тягне за собою його нікчемність (ст.220 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків (ст.216 ЦК України).

Інші учасники справи письмовий відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 не надали. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 а також представник ОСОБА_1 адвокат Кубрак О.О. підтримали доводи апеляційної скарги просили її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Шейко І.О. направив до суду клопотання з проханням розглянути справу у його відсутності, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення від 12 листопада 2020 року, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції встановив, що згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.04.2017 року, зареєстрований в реєстрі №2-1250 нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продали ОСОБА_4 житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці Краматорської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п.2 договору купівлі-продажу продаж будинку вчиняється за 83600 грн., які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, про що маються підписи сторін в договорі.
Згідно оригіналу та копії розписки від 07.04.2017 року, ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала 3000 доларів США. від ОСОБА_7 за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.108 т.1).
Позивачка ОСОБА_1 заперечувала, що підписувала вказану розписку та просила призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу.
Згідно висновку експертів від 03.06.2020 року №7498/7499/20-32, підпис від імені ОСОБА_1 у правому нижньому куті розписки від 07.04.2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 3000 доларів США від ОСОБА_4 за проданий нею будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виконаний за допомогою писального приладу, а саме кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки та без застосування технічних засобів.
Встановити, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у правому нижньому куті розписки від 07.04.2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 3000 доларів США від ОСОБА_4 за проданий нею будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 або іншою особою не виявилося можливим з причин, наведених у п.2 дослідницької частини висновку експертів, а саме форму лінії основи підпису та її напрямок встановити неможливо через відсутність нижніх частин елементів підпису (а.с.19-24 т.2).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 07.04.2017 року, державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори Фареник Олег Олександрович вніс запис договір купівлі-продажу, серія та номер: 2-1250, власник ОСОБА_4 . 

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, пославшись на вимоги ЦК України, зокрема ст.ст.212-214 кодексу, прийшов до правильного висновку, що для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки.
При цьому суд зазначив, що твердження позивачів про фактичне укладання ними  договору застави не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, належні та допустимі докази на підтвердження даної обставини суду не надано.
При цьому суд дав оцінку розписці від 07.04.2017 року, про те, що позивачка ОСОБА_1 взяла в борг суму в розмірі 3000 доларів США у ОСОБА_5 під заставу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і правильно виходив з того, що вона не може бути підставою визнання договору купівлі-продажу удаваним, оскільки гр. ОСОБА_5 не є стороною спірного договору, а ОСОБА_4 не виконав дій, які б свідчили про удаваність договору з метою приховати інший правочин. 

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018.
Відповідно до приписів ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.  Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, аналізуючи вимоги закону слід ще раз підкреслити, що удаваний правочин складається без наміру створити правомірний юридичний результат. Волевиявлення в ньому направлено на досягнення певного правового ефекту, але в той же час сторони домовляються про інші правові наслідки, ніж ті, які, згідно з законом, є результатом даного волевиявлення. Тобто в удаваному правочині по суті міститься два правочини: приховуваний, який сторони укладають де-факто, та приховуючий, що оформляється юридично і має на меті приховати від усіх справжній характер відносин сторін.
Причина виникнення удаваних правочинів зумовлена бажанням сторін приховати істинний характер відносин сторін і уникнути небажаних для себе цивільних, податкових та інших правових наслідків, а також певних судових процедур.
Крім того слід зазначити, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про те, що позивачі не довели, що спірний договір купівлі-продажу від 07 квітня 2017 року є удаваним правочином - є правильним.

Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 06 червня 2018 року скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій по аналогічній справі (№  910/19473/17): - «за відсутності належних обґрунтувань відповідачів щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування із наданням відповідачами 1, 2, 3 та 4 відповідних пояснень суду своїх мотивів, передчасними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не обґрунтував удаваності договорів дарування частки у статутному капіталі Товариства з метою приховання договору купівлі-продажу таких часток».

Тобто суд першої інстанції мотивуючи своє рішення, правильно послався на те, що для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину.
З пояснень відповідача ОСОБА_4 , який є другою стороною спірного договору купівлі-продажу, вбачається, що він укладав саме договір купівлі-продажу. Інших дій, які б свідчили про приховування іншого правочину він не здійснював. Зворотного позивачі в судовому засіданні з наданням належних та допустимих доказів не довели.
Суд правильно зазначив, що посилання на розписку від 07.04.2017 року, про те, що позивачка ОСОБА_1 , взяла в борг суму грошей в розмірі 3000 доларів США у ОСОБА_5 під заставу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути підставою визнання договору купівлі-продажу удаваним, оскільки стороною у договорі купівлі-продажу є ОСОБА_4 , а ні ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не враховано відсутність розміщення позивачами будь-яких оголошень про продаж будинку, чи укладення договорів про надання ріелторських послуг, обізнаність допитаних в суді свідків про їх (позивачів) бажання знайти в той період кошти в борг та відсутність наміру продати будинок, як і занижена (на їх переконання) ціна продажу будинку вказана в договорі, на думку колегії суддів не є доказами на підтвердження саме вимог про визнання договору купівлі-продажу будинку укладеного з відповідачем ОСОБА_4 удаваним.

Доводи скарги позивача про відсутність порушень прав відповідача, оскільки він не мав наміру купувати будинок, спростовуються пояснення останнього про направлення його волевиявлення саме на укладання договору купівлі-продажу будинку.

Доводи апелянта про те, що суд не звернув уваги на дії відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 , які діючи у змові, з метою заволодіння належним позивачам будинком, ввели їх в оману і позбавили права власності на нерухоме майно, не впливають на правильність рішення суду, оскільки це є інші підстави для визнання договору недійсним, вони не були предметом даного позову та не дослідження судом першої інстанції.

Відповідно до п.1.7 глави 2 «Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, якщо з поданих нотаріусу документів випливає, що житловий будинок, будівля, споруда тощо збудовані (або будуються) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку та іншого нерухомого майна. Тобто підставою для відмови у посвідченні договору купівлі продажу будинку є відсутність даних про відведення земельної ділянки на якій цей будинок розташований для відповідної мети.
Доказів на підтвердження статусу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, позивачами суду не надано. Вимог щодо оскарження дій нотаріусу ними також не заявлялось.
Крім того, в своїй постанові від 19 травня 2020 року по справа № 127/10011/18 (провадження № 61-13977св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що: «згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16)….
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку».

Таким чином, на переконання колегії суддів доводи про те, що нотаріус мав відмовити у посвідченні договору купівлі-продажу будинку по причині відсутності кадастрового номеру земельної ділянки на якій розташований будинок (ст.377 ЦК України та ст.120 Земельного кодексу України), також не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення.

Посилання представника позивача ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, як вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК України), не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані підстави не були предметом дослідження в суді першої інстанції, через відсутність даних доводів позивачів під час розгляду справи судом, а відповідно до ч.6 ст.367 в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Між тим слід зазначити, що позивачі не позбавлені права звернення до суду за захистом своїх прав з відповідними вимогами з інших ніж у даному позові підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кубрак Олег Олександрович, на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                                О.В. Агєєв