ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" червня 2021 р.           Справа№ 910/5155/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Шапрана  В.В. 
          Буравльова  С.І. 
 
секретар судового засідання - Добрицька В.С.
учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Карцелюби Юлії Олегівни 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 
у справі №910/5155/21 (суддя Шкурдова Л.М.)
за позовом Карцелюби Юлії Олегівни  
до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
про зняття арешту з коштів боржника

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5155/21 відмовлено Карцелюбі Юлії Олегівні у відкритті провадження у справі. Роз`яснено заявнику, що позовні вимоги підлягають розгляду місцевому загальному суду за правилами цивільного судочинства. Позовну заяву та додані до неї документи повернуто заявнику.
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що вимоги пред`явлені фізичною особою Карцелюбою Юлією Олегівною , яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, даний спір за суб`єктним складом не підлягає розгляду в господарському суді.
Не погодившись із винесеною ухвалою суду, Карцелюба Юлія Олегівна 12.04.2021 в установлений процесуальний строк засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просила суд прийняти апеляційну скаргу до розгляду. Скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5155/21. Направити справу для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.
В обґрунтування своєї скарги позивач зазначав, що вимоги про звільнення коштів з під арешту, що ґрунтуються на праві власності на них, виступають способом захисту зазначених прав і виникають з господарських правовідносин, відповідно до норм ст. 20 ГПК України і мають бути вирішені судом господарської юрисдикції.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2021 апеляційну скаргу Карцелюби Юлії Олегівни у справі №910/5155/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Шапран В.В., Буравльов С.І. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 апеляційну скаргу Карцелюби Юлії Олегівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5155/21 залишено без руху на підставі ст. ст. 174, 260 ГПК України, у зв`язку із відсутністю доказів, що підтверджують сплату судового збору в установлених порядку і розмірі, та надано скаржнику строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали.
У подальшому, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/5155/21 за апеляційною скаргою Карцелюби Юлії Олегівни . Розгляд справи призначено на 09.06.2021.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги заслухавши пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню. Справу №910/5155/21 передати на розгляд Господарського суду м. Києва.
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Як убачається із матеріалів справи, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.09.2019  старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченко М.О. винесена постанова про арешт коштів боржника у ВП № 58642264, відповідно до якої накладено арешт на всі рахунки Карцелюби Ю.О. , відкриті, та ті, які будуть відкриті, у т.ч. в ПАТ «Райффайзен банк Аваль», зокрема на рахунок № НОМЕР_1 . На зазначений картковий рахунок зараховується заробітна плата, що виплачується ТОВ «Реннус Ревайтл» в межах зарплатного проекту підприємства.
Також позивач зазначає, що дане виконавче провадження відкрито на виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/25826/14 від 15.10.2015. Зі змісту господарської справи убачається, що виконується стягнення коштів з Фізичної особи-підприємця Карцелюби Ю.О. за договором купівлі-продажу.
Позивач вважає, що даний арешт накладено з порушення ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з чим він повинен бути скасований.
Судом було установлено, що згідно відомостей ЄДРПОУ убачається, що позивач у даній справі припинив підприємницьку діяльність як  ФОП з 28.12.2017.
Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.
Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Статтею 45 ГПК України установлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не установлено законом або не випливає із суті відносин.
Частиною третьою статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.
Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України не відповідають наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем, у судовому засіданні 09.06.2021 було надано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2020 у справі №752/22636/19. Зі змісту указаної ухвали убачається наступне. Карцелюба Ю.О. звернулась до суду загальної юрисдикції з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування арешту з коштів боржника. Даною ухвалою суду загальної юрисдикції було ухвалено закрити провадження у даній справі, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав у позивача звернутись до суду загальної юрисдикції в порядку позовного провадження за захистом свого цивільного права. 
Колегія суддів зазначає, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2020 у справі №752/22636/19 набрала законної сили.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну      структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних      категорій судів.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам процесуального права та фактичним обставинам справи.
Питання розподілу судових витрат визначено у   статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Так, згідно з частиною 14   статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Водночас, розподіл судового збору здійснюється між сторонами спору відповідно до частини 1 названої статті в залежності від результатів розгляду справи         по суті.   Господарським процесуальним кодексом України   не передбачено розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.
Також,   Господарський процесуальний кодекс України   не ставить вирішення питання розподілу судових витрат в залежності від стадії розгляду справи в судах першої чи апеляційної інстанцій.
При цьому, суд апеляційної  інстанції здійснює новий розподіл судових витрат у справі лише у разі прийняття ним постанови про скасування чи зміну судового рішення суду першої інстанції, прийнятого за результатами розгляду справи по суті.
Отже, відповідно до вимог   статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції в даному випадку не здійснює розподіл судових витрат, в тому числі судового збору.
Колегія суддів відзначає, що аналогійної правової позиції дотримується також Верховний Суд в ухвалі від 18.06.2018 у справі № 914/31/18.
Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Карцелюби Юлії Олегівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5155/21 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5155/21  скасувати.
3. Справу №910/5155/21 передати на розгляд Господарського суду м. Києва.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 16.06.2021. 

Головуючий суддя                                                            В.В.Андрієнко 

Судді                                                                                В.В. Шапран

                                                                                С.І. Буравльов