П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5921/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Стас Л.В.,
суддів: Шевчук О.А., Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа:Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання протиправною відмови у реєстрації місця проживання, зобов`язання повторно розглянути питання щодо реєстрації місця проживання,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, в якому просила:
- визнати протиправною відмову Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у формі письмового рішення від 24 грудня 2020 року, вих. №722/01 – 20, якою ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути питання щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням висновку суду щодо протиправності попередньої відмови Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. 

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження в порядку адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання протиправною відмови у реєстрації місця проживання, зобов`язання повторно розглянути питання щодо реєстрації місця проживання.
Роз`яснено, що вказані в позові вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
До вказаного висновку суд першої інстанції дійшов на підставі того, що спір про захист права конкретної особи на майно чи житло є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних правовідносин, але їхня участь у цих відносинах не змінює характеру (суті) спірних правовідносин, не перетворює такий спір на публічно-правовий і не дозволяє поширювати на них положення адміністративної юрисдикції.
При цьому, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №462/3516/17, з аналогічних правовідносин.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції належно не аналізуючи докази долучені до адміністративного позову, дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги стосуються цивільного питання про право користування та проживання позивачки у кімнаті АДРЕСА_2 .
Так, скаржник вказує на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11 липня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2017 року у справі №523/9237/16-ц (копії було долучено до адміністративного позову), якими встановлено законне право користування ОСОБА_1  кімнатою АДРЕСА_2 , разом із сім`єю.
Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради та Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктами 1 і 2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Так, приписами п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17).
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
З огляду на матеріали справи, спірні правовідносини фактично стосуються питання щодо права реєстрації місця проживання позивачки у кімнаті АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, попри вибір позивачем способу захисту свого набутого права користування житлом на підставі договору найму, насправді в основі цих вимог лежить намір (бажання, воля) позивача захистити свої майнові права. Неможливість реалізації ОСОБА_1 свого права користування на майно перебуває не в площині відмови відповідача виконати дії із проведенням реєстрації місця проживання, яке входить до кола його повноважень, а в тому, що відповідач не може їх здійснити через неподання позивачем документів, що підтверджують право на проживання у кімнаті АДРЕСА_2 .
Суть та характер описаних спірних правовідносин, їхній суб`єктний склад, спрямованість заявлених вимог і механізми (засоби) їх задоволення в своїй сукупності підводять до того, що справжнім предметом спору у цій справі є вимоги про захист права користування майном або захист житлових прав, або/та захист кожним із цього складу учасників справи свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цього права можна здійснити одним із способів, передбачених цивільним законом, за правилами цивільного судочинства.
Спір про захист права конкретної особи на майно чи житло є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних правовідносин, але їхня участь у цих відносинах не змінює характеру (суті) спірних правовідносин, не перетворює такий спір на публічно-правовий і не дозволяє поширювати на них положення адміністративної юрисдикції.
Поряд з цим, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на нетотожність обставин даної справи зі справою №462/3516/17, розглянутою Великою Палатою Верховного Суду 20 листопада 2019 року, оскільки:
- позивачами у них є фізичні особи, які наділені правом користування житловим приміщенням;
- відповідачами у них є однин з органів місцевого самоврядування України;
- спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв`язку із відмовою у реєстрації місця проживання);
- позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (по-різному висловлені, але однакові по суті: визнати протиправною відмову у реєстрації місця проживання, зобов`язати повторно розглянути питання реєстрації місця проживання).
Частиною 2 ст.125 Конституції України встановлено, що Верховний Суд є найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції, а ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд повинен забезпечувати сталість та єдність судової практики.
У зв`язку з цим, окрему увагу у Кодексі адміністративного судочинства України зосереджено на створенню механізмів, які забезпечать єдність практики застосування права Верховим Судом.
На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального закону та вирішив питання по суті правильно, тому ухвала суду першої інстанції, в порядкуст.316 КАС України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання протиправною відмови у реєстрації місця проживання, зобов`язання повторно розглянути питання щодо реєстрації місця проживання – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 14.06. 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шевчук О.А.