Постанова
Іменем України
 
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 307/1563/19
провадження № 61-11053св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенко Є. В.,  
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця»,
відповідачі: Грушівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 ,  
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2019 року у складі судді Сойми М. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Готра Т. Ю., Кондор Р. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), яка є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735, в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом до Грушівської сільської ради, ОСОБА_1 , у якому просило:
- визнати незаконним рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 25 липня 2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування ОСОБА_1 »;
-  визнати незаконним рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 22 січня 2002 року № 68 «Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю ОСОБА_1 »;
-  визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 грудня                 2002 року, укладений між Грушівською сільською радою Тячівського району Закарпатської області та ОСОБА_1 , посвідчений 03 грудня 2002 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу                 Бондар Е. Ш. та зареєстрований у реєстрі за № 7794;
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_4 (перегон Тересва-Солотвино 2 , 127 км 6 ПК з лівої сторони по ходу кілометра) у с. Грушово Тячівського району Закарпатської області, шляхом демонтажу будівель і споруд, які розміщені на ній.
Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі державного акту на право постійного користування землею від 16 липня 1996 року серії П-ЗК011                   № 000396, виданим Тячівською районною радою народних депутатів Львівської залізниці на Хустську дистанцію колії, посвідчено право постійного користування позивача земельною ділянкою площею 113,92 га для розташування об`єктів залізничного транспорту в межах згідно з планом землекористування. 
У 2016 році АТ «Укрзалізниця» звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП)                      ОСОБА_1 та Грушівської сільської ради про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22 січня 2002 року № 68, визнання недійсним договору оренди землі та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (справа № 907/168/16). У ході розгляду зазначеної справи проведено судову земельно-технічну експертизу від 20 листопада 2017 року № 5417, відповідно до висновку якої межі земельних ділянок                АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії Львівська залізниця та                     ФОП ОСОБА_1 в адміністративних межах ради в натурі (на місцевості) перетинаються. Однак установити площу накладання цих земельних ділянок, які перетинаються в натурі (на місцевості), та зробити це графічно не видається можливим.
Крім того, під час розгляду справи № 907/168/16 АТ «Укрзалізниця» стало відомо, що виконавчим комітетом Грушівської сільської ради прийнято рішення від 16 січня 2001 року № 42, яким на підставі листа начальника Хустської дистанції колії від 04 грудня 2000 року № 263 вилучено у залізниці земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_4 біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК у с. Грушово Тячівського району Закарпатської області , яка перебуває у постійному користуванні залізниці, а також про рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 25 липня                     2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування п. ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_3 ». 
У зв`язку з цим АТ «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з вимогами про визнання незаконним і скасування рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради від                  16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км. 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці» та від 25 липня 2001 року                  № 38 «Про виділення земельної ділянки в дострокове користування                 ОСОБА_1 жителю АДРЕСА_3 »                                         (справа № 907/371/16). 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від                           22 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 907/371/16, визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету сільської ради від                    16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км. 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці», а у частині вимог щодо рішення виконавчого комітету сільської ради від 25 липня 2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування                  п. ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_3 » провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України. 
У квітні 2014 року працівниками Хустської дистанції колії Львівської залізниці проведено перевірку земельних ділянок в межах Тячівського району, у результаті якої встановлено, що у смузі відведення залізниці на перегоні Тересва-Солотвино 2 з прив`язкою до колії на 127 км. 6 ПК з лівої сторони по ходу кілометра знаходиться будівля кафе. 
Відповідно до листа начальника Хустської дистанції колії Львівської залізниці від 04 грудня 2000 року № 263, адресованого голові сільської ради, керівництво Хустської дистанції колії Львівської залізниці надало згоду на вилучення земельної ділянки в розмірі 0,028 га й виконавчим комітетом сільради прийнято рішення від 16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці», яке у подальшому визнане незаконним та скасоване постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року. 
Згодом на підставі рішення виконавчого комітету сільради від 25 липня                   2001 року № 38 в користування ОСОБА_1 виділено спірну земельну ділянку розміром 0,028 га терміном на 25 років, а Тячівським відділом Закарпатської регіональної філії ДП «Державний земельний кадастр» розроблено кадастрову справу № 1 на оренду цієї земельної ділянки. 
03 грудня 2002 року між Грушівською сільською радою та ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки серії ВАС № 217831 для підприємницької діяльності, для змішаного використання, який посвідчений 03 грудня 2002 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е. Ш. та зареєстрований у реєстрі за № 7794.
На спірній земельній ділянці ФОП ОСОБА_1 побудував магазин змішаних товарів та кафе, які введені в експлуатацію відповідно до акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 22 грудня 2003 року.
Посилаючись на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці» й оспорювані рішення порушують права залізниці на користування цією земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна й забезпечення безпеки руху, позивач просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тячівського районного суду від 19 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, разом із тим відмовив у позові, оскільки порушене право захисту не підлягає у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем (частина четверта статті 267 ЦК України), заяву про поновлення цього строку позивач не подав та поважних причин для його поновлення не надав.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції та вважав його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 липня 2020 року АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального судами та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2019 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року № 607/15489/15-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Підставою для звернення до суду стала постанова Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року у справі                      № 907/371/16, залишена без змін постановою Великої палати Верховного суду від 04 грудня 2018 року, якою визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16 січня 2001 року                  № 42. Саме ця земельна ділянка є предметом спору й у даній справі і згідно оскаржуваних рішень Грушівської сільської ради надана ОСОБА_1 в користування.
Під час розгляду господарськими судами справ № № 907/371/16 та  907/168/16 за позовами залізниці до ФОП ОСОБА_1 та Грушівської сільської ради про визнання незаконними і скасування рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16 січня 2001 року № 42, від                        25 липня 2001 року № 38 та від 22 січня 2002 року № 68, визнання недійсним договору оренди землі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою не застосовано позовну давність, про яку також було заявлено стороною в ході розгляду справ.
Тому висновок судів, що позивач звернувся до суду із даним позовом з пропуском позовної давності понад 14 років та із заявою про поновлення пропущеного строку не звертався, є необґрунтованим.
У спірних правовідносинах моментом виникнення права на позов про скасування рішень ради щодо виділення земельної ділянки залізниці в користування ОСОБА_1 та можливістю залізницею реалізувати своє право в судовому порядку є факт скасування судом рішення Грушівської сільської ради про вилучення у залізниці спірної земельної ділянки.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу  
ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав відзив, а Грушівська сільська рада Тячівського району Закапратської області - пояснення, у яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року поновлено                                   АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» строк на касаційне оскарження рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2019 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2020 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Тячівського районного суду Закарпатської області справу                № 307/1563/19 за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» до Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу будівель та споруд.
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року справу № 307/1563/19 призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Обставини справи 
Суди встановили, що на підставі державного акта на право постійного користування землею від 16 липня 1996 року серії П-ЗК 011 № 000396, виданого Тячівською районною радою народних депутатів та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 146, Львівській залізниці на Хустську дистанцію колії передано у постійне користування земельну ділянку площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування для розташування об`єктів залізничного транспорту.
Зазначений державний акт виданий на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 16 липня 1996 року за № 546. Згідно з описом меж вказана земельна ділянка межує також із землями Грушівської сільської ради.
Відповідно до листа начальника Хустської дистанції колії Львівської залізниці від 04 грудня 2000 року № 263, адресованого голові Грушівській сільській раді, керівництво Хустської дистанції колії Львівської залізниці надало згоду на вилучення земельної ділянки в розмірі 0,028 га у                            с. Грушово  Тячівського району Закарпатської області на 127 км. 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів.
Рішенням Грушівської сільської ради від 16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км. 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці» зазначену земельну ділянку передано до резервного фонду земель запасу сільської ради.
На підставі рішення виконкому Грушівської сільської ради від 25 липня        2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування п. ОСОБА_1 жителю АДРЕСА_3 » у користування строком на 25 років ОСОБА_1 виділено земельну ділянку розміром 0,028 га, розташовану на вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів, та Тячівським відділом Закарпатської регіональної філії ДП «Державний земельний кадастр» розроблено кадастрову справу № 1 на оренду земельної ділянки. 
Рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 22 січня                2002 року № 68 «Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю ОСОБА_1 ,                           АДРЕСА_3 » приватному підприємцю ОСОБА_1 затверджено проект відводу земельної ділянки площею 0,03 га на                       вул. Леніна біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, ліва сторона по ходу кілометрів, для розміщення торгової точки та надано земельну ділянку на умовах оренди строком на 25 років із подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності.
На виконання зазначеного рішення 03 грудня 2002 року між Грушівською сільською радою та ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки серії ВАС № 217831, який посвідчений 03 грудня 2002 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу                      Бондар Е. Ш. та зареєстрований у реєстрі за № 7794.
На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 збудовані магазин змішаних товарів та кафе, які введені в експлуатацію відповідно до акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 22 грудня 2003 року.
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від                           20 листопада 2017 року № 5417, проведеної у ході розгляду справи                              № 907/168/16 за позовом АТ «Укрзалізниця» до ФОП ОСОБА_1 та Грушівської сільської ради про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22 січня 2002 року № 68, визнання недійсним договору оренди землі та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,  межі земельних ділянок АТ «Укрзалізниця» та ФОП ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) перетинаються, однак установити площу накладання цих земельних ділянок, які перетинаються у натурі (на місцевості), та зробити це графічно не видається можливим.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від                           22 березня 2018 року у справі № 907/371/16 визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від                     16 січня 2001 року № 42 «Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК Хустської дистанції колії Львівської залізниці».
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 907/371/16 (провадження № 12-200гс18) залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року, якою у частині вимог щодо рішення виконавчого комітету Ради від 25 липня 2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування п. ОСОБА_1 жителю АДРЕСА_3 » провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Ради від 25 липня 2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування п. ОСОБА_1 , жителю                       АДРЕСА_3 », оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не мав статусу ФОП. Вважала, що з огляду на суб`єктний склад правовідносин, спір в цій частині має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою  акціонерного товариства «Українська залізниця» є посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року № 607/15489/15-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт»                         (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме: землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту.
За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, від                         14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), від 13 січня                    2021 року у справі № 715/2402/18 (провадження № 61-8999св20).
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що спірна земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність, і Грушівська сільська рада не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня                  1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від                       22 липня 2014 року).
У справі, що переглядається, АТ «Українська залізниця» просило визнати незаконними рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 25 липня 2001 року № 38 «Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування ОСОБА_1 » та від 22 січня 2002 року № 68 «Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю ОСОБА_1 ». Із позовом АТ «Українська залізниця» звернулася у травні 2019 року, тобто майже через 18 років.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорювані рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі. Із часу прийняття оскаржуваного рішення Грушівської сільської ради ОСОБА_1 відкрито користувався переданою йому в дострокове користування земельною ділянкою та побудованою на цій земельній ділянці нежитловою будівлею, стосовно якої заявлена позовна вимога про усунення перешкод у користуванні.
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконними рішень сільської ради, та, як наслідок, про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим. Інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.
Доводи скарги про те, що моментом виникнення права на позов про скасування рішень ради щодо виділення земельної ділянки залізниці в користування ОСОБА_1 та можливістю залізницею реалізувати своє право в судовому порядку є факт скасування судом рішення Грушівської сільської ради про вилучення у залізниці спірної земельної ділянки, є безпідставними з огляду на висновки, зроблені  Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, зводяться до невірного тлумачення ним норм матеріального права та переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень розгляду справи у суді касаційної інстанції, передбачених у статті 400 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення  - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                  М. Є. Червинська
 
Судді:                                                              С. Ю. Бурлаков
 
                                                                         В. С. Жданова
 
                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                         Є. В. Коротенко