ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                  Головуючий суддя у першій інстанції : Гавдик З.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/3663/20 пров. № А/857/1264/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Улицького В.З.
за участю секретаря судового засідання:          Волошин М.В.,
представника відповідача                                      Хирі В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 10 листопада 2020 року у справі № 380/3663/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити дії, – 
                                                       ВСТАНОВИВ :

15.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд, зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки із розрахунку 295,55 грн. в день з 03.08.2018р. - 14.04.2020р.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020р. позов задоволено частково. Суд стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )  в  користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за  затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2019р. - 14.04.2020р. в розмірі 1709,92 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт ОСОБА_1 просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача  Хиря В.В. судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. 

Наказами начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 175-ос від 02.07.2018р.»Про особовому складу» та  № 204-ос від 02.08.2018р.  «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 інспектора прикордонної служби 2 категорії 2 відділення інструкторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії, з 02.07.2018р. звільнено з військової служби за підп. «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.08.2018р.

30.03.2020р. рішенням Львівського окружного адміністративного суду яке набрало законної сили, суд визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині невиплати нарахування ОСОБА_1 в день звільнення 02.08.2018р. компенсації за невикористану додаткову відпустку яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015р.-2018р. та стягнув в користь позивача компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 17633,28 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб

15.04.2019р. на виконання судового рішення боржник в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) виплатив на банківський рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі - 17368,78 грн.

ч.2  ст.19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. 

В ст.47 КЗпП України  визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.

Згідно  ст.116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту  ст.117 КЗпП України  видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1  ст.117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені  ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень  ст.233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,  237 КЗпП України  роз`яснив, що згідно зі  ст.47 КЗпП України  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1  ст.117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 

Як видно з матеріалів справи,   ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день його звільнення, а саме,  не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільненні з військової служби з позивачем остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлений  ст. 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі №  761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням частки складових компенсацій за невикористану додаткову відпустку до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності, однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру майнових втрат ОСОБА_1 в розмірі -1709, 92 грн.

З матеріалів справи видно, що позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошове забезпечення за червень 2018 року (8882,40 грн.) та за липень 2018 року (9146,40 грн.).

Крі того, у липні 2018 року ОСОБА_1  отримав разову премію у розмірі 264 грн, яка не входить до складу грошового забезпечення. ( 9146,40 грн. – 264 грн. = 8 882,40 грн.)

Отже, з урахуванням грошового забезпечення позивача за червень-липень 2018 року, а також кількості - 61 календарного дня, середньоденний заробіток становить 17764,8 : 61 = 291 грн. ( 8882,40 грн. + 8882,40 грн. = 17764,8 )

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 15.04.2020р. отримав від військової частини суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі – 17368,  78 грн.

За період з 03.08.2018р. (день звільнення) – 15.04.2020р. (день повного погашення заборгованості) - 620 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із служби становить: 180  420 грн. (291 х 620).

Однак, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Колегія суддів зазначає, що до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 17368,  78 грн  /  180 420 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні)  *100 =  9,63 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (9,63%)  становить: 291 грн. ( середня заробітна плата за один день) * 9,63 % * 620 днів затримки розрахунку =17 374,  45 грн.

Отже, в даній справі слід врахувати принцип співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі  – 17 374, 45 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми, а не суми в розмірі 1709,92 грн., яку помилково визначив суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що визначені законами та  Конституцією України. Проте, суд першої інстанції невірно визначив істотність частки заборгованості при звільненні, що є підставою для зміни рішення в цій частині.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.

В  ст.242 КАС України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із змісту ст.317 КАС України видно, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір однак, невірно визначив істотність частки заборгованості при звільненні що є підставою для зміни рішення в мотивувальній та резолютивній частинах з врахування мотивів цієї постанови.

Керуючись ст. ст.  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі № 380/3663/20 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ - 14321699)  в  користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018р. - 14.04.2020 р.  в розмірі - 17 374,45 грн. ( сімнадцять тисяч триста сімдесят чотири ) грн. 45 (сорок п`ять) копійок. 
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 10 листопада 2020 року у справі № 380/3663/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. Я. Макарик 	
 	 	В. З. Улицький  	
У зв`язку із  тимчасовою непрацездатністю та відсутністю судді Макарика В.Я. з 08.04.2021р. по 19.04.2021р. , повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 20.04.2021р.