справа № 754/14858/19                                головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
провадження № 22-ц/824/3147/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
31 березня 2021 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комфорт-Майстер», про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням, зміна наймача за договором найму, - 
В С Т А Н О В И В:
            
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати членом сім`ї ОСОБА_4 малолітнього сина ОСОБА_2 ; визнати за малолітнім сином ОСОБА_4 - ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням жилою площею 21,56 кв.м., загальною площею: 48,17 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке було надано на підставі ордеру № 015005, виданого Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією від 26 червня 2013 року на ім`я ОСОБА_4 ; зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію змінити наймача за договором найму житлового приміщення жилою площею 21,56 кв.м., загальною площею: 48,17 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного на підставі ордеру № 015005, виданого Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією від 26 червня 2013 року - із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_1 », яка є єдиним законним представником їх спільного малолітнього сина - « ОСОБА_2 » від імені та в інтересах якого вона діє, та відкрити на ім`я ОСОБА_1 » особовий рахунок на вищезазначену квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 . 26 червня 2013 року на підставі розпорядження Деснянської районної державної адміністрації від 20 грудня 2012 року № 714 ОСОБА_4 було видано ордер на жиле приміщення, відповідно до якого було надано право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира не приватизована та не є службовою, а була надана сім`ї як соціальне житло. ОСОБА_4 разом із сім`єю заселився до вказаної квартири та з цього моменту вели спільне господарство, постійно проживали у вказаній квартирі, утримували найману квартиру, вели спільний побут. Проте, у вказаній квартирі зареєстрував своє місце проживання лише ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, тому після його смерті зареєструвати місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 фактично неможливо. Ні позивач, ні дитина не мають іншого житла, належного їм на праві власності чи праві користування. У зв`язку із відсутністю державної реєстрації місця проживання дитини у житловому приміщенні та відсутністю правовстановлюючих документів, виданих на ім`я ОСОБА_1 чи на ім`я дитини, необхідно встановити право дитини користуватися цим житловим приміщенням, з метою забезпечення житлових прав останньої.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Суд не врахував, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 280/1502/17, а також пункт 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», Закон України «Про охорону дитинства», які захищають права дітей на майно незалежно від факту користування ним. Першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина наймача квартири може претендувати на переукладення з ними договору найму квартири. У випадку вирішення питання визнання права дитини користуватися житловим приміщенням її батьків, спосіб заселення, факт спільного проживання та ведення спільного побуту дитиною із основним наймачем, на ім`я якого було видано ордер, не мають значення та не враховуються судом, оскільки такі вимоги не поширюються на дитину. Рішення суду про відмову у позові не відповідатиме принципу якнайкращого забезпечення прав дитини, а також принципу невтручання держави у право на повагу до житла. У позивача та дитини немає іншого житла, належного їм на праві власності чи праві користування. Суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки, які містяться у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 523/16575/15-ц, та від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17.      
У відзиві на апеляційну скаргу Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація зазначає, що ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, виданий на одну особу - ОСОБА_4 . Спірна квартира була передана відповідачу від Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради. Квартира не проходила приватизацію, а, отже, й досі перебуває у власності територіальної громади міста Києва та не є спадковим майном. Шлюбні стосунки між позивачем та ОСОБА_4 припинилися ще у липні 2014 року. Факт спільного проживання у спірній квартирі не доведений. Матеріали справи не містять доказів надання згоди наймачем на користування об`єктом нерухомого майна і отримання житлово-комунальних послуг або укладення відповідних договорів. У разі заселення у квартиру позивач повинна була зареєструвати своє місце проживання. Сам факт перебування у шлюбі не є доказом проживання позивача у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи також не містять жодних письмових доказів того, чи надавав ОСОБА_4 свою згоду на вселення в спірну квартиру свого сина.     
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено,що 29 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (після шлюбу змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 ») Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2006 року, актовий запис № 659 (а.с.19, Т.1.)
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва 24 жовтня 2006 року (а.с.20, Т.1).
Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстровано жодного речового права на нерухоме майно (а.с.42-43, Т.1).
ОСОБА_4 з 04 серпня 2003 року по 25 жовтня 2013 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ЖЕК № 312 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної ради у місті Києві ради» від 30 листопада 2012 року, довідкою Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання особи від 31 жовтня 2019 року (а.с.72, 80, Т.1).
За актом від 12 грудня 2012 року № 227 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації передало до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації три квартири (поштова адреса: АДРЕСА_3 ), придбані за кошти державного бюджету на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року № 503, якою затверджено «Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів війни» для вирішення житлових питань трьох сімей інвалідів війни, в тому числі, і ОСОБА_4 (на 1 особу) (а.с.81, Т.1).
Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 грудня 2012 року № 714  вирішено надати ОСОБА_4 , на одного, однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , згідно з чергою. Квартира, яка придбана за кошти державного бюджету на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 503 від 23 травня 2012 року, якою затверджено «Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом інвалідів війни», надається по категорії інваліди війни (при виконанні обов`язків військової служби). ОСОБА_4 проживає (договір найму) у кв. АДРЕСА_5 , яка належить на праві приватної власності іншій особі. На квартирному обліку перебуває в Деснянському районі міста Києва з 26 листопада 1997 року, на загальних підставах та у списку осіб, які користуються правом позачергового отримання жилих приміщень по категорії інваліди війни, облікова справа № 14212Б. Після надання квартири з квартирного обліку знятий, облікову справу № 14212Б закрито (а.с.79, Т.1).
26 червня 2013 року Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_4 з сім`єю на 1 особу було видано ордер № 015005 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 21,56 кв.м., яке складається з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96, Т.1).
08 липня 2013 року за актом приймання-передачі житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_3 передано з балансу ТОВ «ДБК-Інвест» на баланс ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт - Майстер» (а.с.168-172, Т.1).
23 липня 2013 року між ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт - Майстер», як виконавцем. та ОСОБА_4 , як споживачем, був укладений договір № 205 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.91-95, 173-175, Т.1).
Відповідно до довідки ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт - Майстер» від 31 січня 2020 року № 92 особовий рахунок № НОМЕР_3 закріплений за спірною квартирою з 01 жовтня 2013 року (а.с.176, Т.1).
Згідно з довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання особи від 31 жовтня 2019 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 «з 25 жовтня 2013 року по теперішній час» (а.с.72, Т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Деснянським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27 липня 2019 року (а.с.21, Т.1).
03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо зміни первісного наймача за договором найму квартири (а.с.28-34, Т.1).
Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 08 жовтня 2019 року № 102102133-8144 повідомила, що з огляду на відсутність у ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 , 2006 року народження, реєстрації місця проживання у квартирі за вказаною адресою, а також відсутність документального підтвердження факту постійного проживання у даній квартирі, не вбачається правових підстав для укладення з ОСОБА_1 , як законним представником малолітнього сина ОСОБА_2 , 2006 року народження, договору найму квартири у зв`язку зі смертю квартиронаймача (а.с.140-142, Т.1).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів постійного проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі. Натомість, зареєстрованим місцем проживання дитини як до, так і після отримання його батьком ордеру на зайняття вказаного жилого приміщення, є квартира АДРЕСА_6 , що свідчить про те, що він зберігає зв`язок саме з житловим приміщенням за своїм місцем реєстрації, яке також є місцем реєстрації його матері.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Згідно з ч. 1-3 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.
Відповідно до вимог ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. 
Стаття 65 ЖК УРСР регулює право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення. Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).
За змістом ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах малолітнього сина наймача.
         Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 103 ЖК УРСР передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 577/4979/15-ц зроблений висновок, що за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.
У той же час, у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.
Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду
від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18).
Апеляційний суд вважає, що заявлений ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 позов є обґрунтованими, оскільки останній є членом сім`ї наймача ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю повної цивільної дієздатності дитина не має можливості самостійно визначати місце свого проживання, а тому, не може бути позбавлений права користування квартирою, яка була надана його батькові на підставі ордеру.
З огляду на зазначене, посилання відповідача на недоведеність спільного проживання у спірній квартирі є безпідставними.
Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація також вказує на те, що спірна квартира не проходила приватизацію, а, отже й досі перебуває у власності територіальної громади міста Києва та не є спадковим майном. 
Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на визнання її сина членом сім`ї наймача, визнання за її сином права користування квартирою, як за членом сім`ї наймача. Вимоги про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування позивачем не заявлялися. 
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови по суті вимог позивача.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір на загальну суму 6 183 грн. 40 коп. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3  задовольнити. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2020 року скасувати та прийняти постанову.
Позов  ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Комфорт-Майстер», про визнання членом сім`ї наймача, визнання права користування житловим приміщенням, зміна наймача за договором найму задовольнити.
Визнати членом сім`ї ОСОБА_4 малолітнього сина ОСОБА_2 .
Визнати за малолітнім сином ОСОБА_4 - ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням жилою площею 21,56 кв.м., загальною площею: 48,17 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке було надано на підставі ордеру № 015005, виданого Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією від 26 червня 2013 року на ім`я ОСОБА_4 .
 Зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію змінити наймача за договором найму житлового приміщення жилою площею 21,56 кв.м., загальною площею: 48,17 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного на підставі ордеру № 015005, виданого Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією від 26 червня 2013 року - із ОСОБА_4 на ОСОБА_1 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого вона діє, та відкрити на ім`я ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_7 .
Стягнути з Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. місце знаходження - пр-т Володимира Маяковського, 29 у м. Київ, ідентифікаційний номер 37415088, на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ,судовий збір у розмірі 6 183 (шість тисяч сто вісімдесят три) гривні, 40 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                              Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.