ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року	Львів	Справа № 500/2032/20 пров. № А/857/2990/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року ( суддя Чепенюк О.В., ухвалене в м. Тернополі) у справі № 500/2032/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області   про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-  
                                                                 ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зокрема зазначає, що відповідно до інформації щодо ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка міститься у інформаційній системі “Податковий блок. Облік платників податків”, а саме у розділі “Реєстраційні дані”, позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець станом на 17.10.1994 та взята на облік Тернопільською ОДПІ за номером 537, з присвоєнням стану платника податків “ 0 - платник податків за основним місцем обліку”, без жодних змін станом на дату звернення до суду. Згідно з даними про реєстрацію платником ЄСВ позивач належить до категорії страхувальника 211, тобто є фізичною особою-підприємцем, яка сплачує єдиний внесок.  Тернопільським управлінням Головного управління ДПС у Тернопільській області на запит позивача від 21.05.2020 (вх. Б-9398/6-5) надано відповідь, за змістом якої ОСОБА_2 взята на облік як платник єдиного внеску 25.12.2003 за №191500537. Функції з адміністрування єдиного внеску передано Пенсійним фондом до відповідача з 01.10.2013. У Тернопільському управлінні Головного управління ДПС у Тернопільській області відсутня інформація про підстави взяття на облік ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного внеску. Апелянт зазначає, що оскільки платником не виконувалось жодних дій, передбачених чинним законодавством, в тому числі подання звітності та нарахування ЄСВ самостійно, то Головним управлінням ДПС у Тернопільській області відповідно до статті 25 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 №2464-VI та на підставі інформаційної системи органів доходів і зборів було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-863-54 від 02.07.2020. Зазначає, що згідно з підсистемою “Облік платежів” ІС “Податковий блок” заборгованість ОСОБА_2 по єдиному соціальному внеску станом на 30.06.2020 становить 30313,44 грн.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову  в позові.
Позивач будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника апелянта, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву,  суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 згідно з інформацією, яка міститься в автоматизованій інформаційній системі “Податковий блок. Облік платників податків”, розділ “Реєстраційні дані”, 17.10.1994 зареєстрована як фізична особа-підприємець, стан платника податків “ 0 – платник податків за основним місцем обліку”, 25.12.2003 взята на облік як платник єдиного внеску, основний вид діяльності - торгівля автомобілями та мотоциклами, їх технічне обслуговування та ремонт (код ВЕД 50).
За даними інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 здійснено нарахування єдиного внеску в розмірі мінімального страхового внеску, та заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску станом на 30.06.2020 становить 30313,44 грн, з них: 29293,44 грн – недоїмка та 1020, 00 грн - штрафні санкції (а.с.52-55).
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до статті 25 Закону №2464-VI сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-863-54 від 02.07.2020, згідно з якою за ОСОБА_1 рахується сума боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 30313,44 грн, з них: 29293,44 грн – недоїмка та 1020, 00 грн - штрафні санкції. 
ОСОБА_1 не погоджуючись  з даною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2020 № Ф-863-54, звернулась до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок, що вимога Головного управління ДПС у Тернопільській області від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до пунктів 2,3 частини 1 статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 вказаного закону, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Як передбачено абзацом 3 часини 8 статті Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною 2 статті 25 вказаного закону передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 пунктами 3,4  розділу VI якої передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірним у даному випадку є наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, тобто статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” а відтак, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за 2017-2019 роки відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. 
Як вбачається з даних автоматизованої інформаційної системи “Податковий блок. Облік платників податків”, розділу “Реєстраційні дані” ОСОБА_1 набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності 17.10.1994.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що до 01.01.2004 загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України “Про підприємництво” від 07.02.1991 №698-XII, який втратив чинність 01.01.2004 на підставі пункту 2 розділу ІХ Прикінцеві положення Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16.01.2003 №436-IV, частиною першою статті 8 Закону №698-XII передбачено, що державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі- органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законом. Відомості про зареєстровані суб`єкти підприємницької діяльності вносяться до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.
Відповідно до частини першої статті 128 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-IV  громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Частиною першою статті 58 ГК України визначено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.
Частиною 1 статті 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” передбачено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток. 
Як передбачено статтями 4, 5 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” (у редакції, чинній станом на 01.07.2004) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.
Колегія суддів зазначає, що пунктом 2 розділу VIII Прикінцеві положення Закону №755-VI (у редакції, станом на 01.07.2004) визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.
Відтак, судом першої інстанції вірно зазначено, що визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу фізичної особи-підприємця через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01.07.2004) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV у редакції, чинній станом на 01.07.2004) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію юридичної особи або фізичної особи-підприємця - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-IV у редакції, чинній станом на 01.07.2004). У свою чергу, Законом №755-VІ не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків не проходження такої реєстрації.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, з 03.03.2011 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання” від 01.01.2010 №2390-VI. Пунктами 2-4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Разом з тим, пунктом 8 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI (у редакції станом на 03.03.2011) визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що строк для включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004, визначений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, закінчився 03.03.2012. Поряд з цим, вказаний строк включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору. Натомість відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, підлягали включенню до Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що з 25.04.2014 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру” від 25.03.2014 №1155-VII, яким пункт 2 розділу VIII Прикінцеві положення Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Водночас, Законом №1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II Прикінцеві положення Закону №2390-VI. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за критеріями пошуку прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи-підприємця: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи-підприємця: НОМЕР_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем не знайдено (а.с. 43, 58-59).
Окрім цього, як вбачається з листа від 15.04.2020 №02-466/01-07 у відповідь на адвокатський запит представника позивача Тернопільська районна державна адміністрація повідомила, що станом на 14.04.2020 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зокрема щодо її включення до Єдиного державного реєстру.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що доказом наявності в фізичної особи статусу підприємця є відповідні відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а відсутність таких відомостей про позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджує, що вона не має статусу фізичної особи-підприємця.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач, не довів належними та допустимими доказами правомірність спірної вимоги, а також тієї обставини, що позивач є платником єдиного внеску у розумінні статті 4 Закону №2464-VI та у зв`язку із цим мав обов`язок сплачувати його у 2017-2019 роках у розмірі не менше мінімального страхового внеску, а відтак вимога Головного управління ДПС у Тернопільській області від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн., вірно  скасована судом першої інстанції.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями  308, 315, 316, 321, 322, 325,  Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №500/2032/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 22.04.2021