Постанова                                      
Іменем України                                 
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 450/167/16-ц
провадження № 61-17472св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи (за первісним позовом):
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області, приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Роман Васильович, Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області,
 
учасники справи (за зустрічним позовом):
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у складі колегії суддів:                     Бойко С. М., Цяцяка Р. П., Ніткевича А. В., 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до         ОСОБА_2 , обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКПЛОР «БТІЕО», Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області (далі - Пустомитівська державна нотаріальна контора), приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області             Олефір Р. В. (далі - ПНПРНОЛО Олефір Р. В.), Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області (далі - Сокільницька сільська рада) про визнання недійсними та скасування рішень, свідоцтва про право власності, свідоцтв про право на спадщину, державної реєстрації, визнання права власності, зобов`язання не чинити перешкод.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок, виданого 05 квітня  1999 року ОКПЛОР «БТІЕО» на підставі рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів від 19 березня 1999 року         № 30, житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , в цілому належав на праві власності його матері -          ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначав, що на підставі договору дарування від 09 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 838, ОСОБА_4 подарувала йому 47/100 частин даного будинку, а після її смерті він успадкував решту 53/100 частин будинку, вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, оскільки був зареєстрований та постійно проживав за тією ж адресою, що і спадкодавець. 
17 квітня 2000 року йому видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №030934, згідно з яким йому передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4077 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства за вказаною адресою.
Однак, 20 грудня 2000 року ОКПЛОР «БТІЕО» видало свідоцтво серії            НОМЕР_2 про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину вказаного житлового будинку, яку в подальшому після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадкував її чоловік - ОСОБА_6 , а після його смерті,                  ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказане нерухоме майно успадкував їхній син - ОСОБА_2 . 
Позивач вказував, що ОСОБА_5 набула у власність 1/2 частину вказаного житлового будинку без законних на те підстав, оскільки первинно свідоцтво про право власності на будинок в цілому було видано ОСОБА_4 і жодних змін в це свідоцтво не вносилось, а відтак на одне й те саме нерухоме майно виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області видано два свідоцтва про право власності двом різним особам, а тому всі правовстановлюючі документи про право власності на 1/2 частину будинку, які видані ОСОБА_5 за життя, а після її смерті її спадкоємцям повинні бути визнані недійсними та скасовані.
Зазначав, що у зв`язку з відсутністю законних прав на частку в будинку у відповідача рішення Сокільницької сільської ради від 05 листопада 2003 року щодо передачі ОСОБА_6 у власність шляхом приватизації земельної ділянки, площею 0,13 га по АДРЕСА_1 також підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки лише він, як власник будинку, має право на передачу йому у власність земельної ділянки, яка знаходиться за місцем знаходження цього будинку.
Також звертав увагу, що спірний будинок було побудовано до 1976 року, а дозвіл на забудову ОСОБА_5 надано у 1978 році без зазначення адреси будівництва.
Враховуючи наведене з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд:
визнати недійсним та скасувати з часу оформлення рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради № 167 від 17 листопада 2000 року, яким доручено ОКПЛОР «БТІЕО» оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 88,8 кв. м, загальною площею 135,8 кв. м, і провести державну реєстрацію вказаного об`єкта;
визнати недійсним з часу оформлення свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2 від 20 грудня 2000 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , яким посвідчено належність ОСОБА_5 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на підставі даного свідоцтва, проведену ОКПЛОР «БТІЕО» відповідно до запису за реєстровим № 1157 від 20 грудня 2000 року, записаного в реєстрову книгу № 6 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 за наслідками оформлення державної реєстрації даного свідоцтва;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом                         від 07 жовтня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 1139, яке видане державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н. С. на ім`я ОСОБА_6 у спадковій справі №484/2003, заведеній після смерті ОСОБА_5 , на спадкове майно - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на підставі даного свідоцтва, проведену ОКПЛОР «БТІЕО» відповідно до запису за реєстраційним № 2239279                   від 16 лютого 2004 року про державну реєстрацію права власності (витяг про реєстрацію права власності від 16 лютого 2004 року за № 2832213);
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом                      від 12 червня 2017 року, зареєстроване в реєстрі за № 1789, яке видане ПНПРНОЛО Олефір Р. В. на ім`я ОСОБА_2 у спадковій справі №102/2016, заведеній після смерті ОСОБА_6 , на спадкове майно -  1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі даного свідоцтва, проведену приватним нотаріусом Олефір Р. В. 12 червня 2017 року за номером запису в реєстрі 20850066 (рішення № 35616894 від 12 червня           2017 року), шляхом вилучення відповідного запису про реєстрацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
визнати недійсним та скасувати з часу оформлення рішення № 74 9-ї            сесії 4-го демократичного скликання Сокільницької сільської ради                     від 05 листопада 2003 року про надання ОСОБА_6 у приватну власність шляхом приватизації земельної ділянки, площею 0,13 га по                    АДРЕСА_1 ;
визнати за ним право власності в цілому на житловий будинок по                        АДРЕСА_1 з усіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами: сіни, східці - а-2, гараж - Б, літня кухня - В, сараї - Г, Ж, вбиральні - Д,            криниця - К;
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 з усіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами: сіни, східці - а-2, гараж - Б, літня кухня - В, сараї - Г, Ж, вбиральня - Д, криниця - К, шляхом виселення ОСОБА_2 з цього будинку та зобов`язання ОСОБА_2 звільнити займані ним господарські будівлі та споруди: гараж - Б, літня кухня - В, сараї - Г, Ж, вбиральня - Д, криниця - К.
 
У березні 2016 року ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , Сокільницької сільської ради, ОКПЛОР «БТІЕО» про визнання недійсними та скасування рішень, свідоцтва про право власності, державного акта про право приватної власності на землю, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих № 329 від 20 травня        1976 року вирішено узаконити незакінчений будовою житловий будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, а 07 жовтня 1976 року виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР ОСОБА_8 на підставі рішення № 577 на відведеній під будівництво індивідуального житлового будинку земельній ділянці.
Відповідно до акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом           1/2 частини житлового будинку та господарських приміщень від 21 грудня        1987 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради 14 січня 1988 року ОСОБА_5 закінчила будівництво           1/2 частини спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який у цьому акті зазначений як двоквартирний двоповерховий житловий будинок, а рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 10 листопада                1992 року № 98 їй надано дозвіл на добудову веранди до житлового будинку для другого входу в будинок за вказаною адресою.
08 листопада 2000 року ОСОБА_5 звернулась до Сокільницької сільської ради з заявою про надання дозволу на узаконення добудованого сараю та дозвіл на оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку, на підставі якої було винесено рішення № 165 та № 167                         від 17 листопада 2000 року, якими узаконено об`єкти будівництва до житлового фонду без належного оформлення документів та надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_5 .
На підставі цього рішення та відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом № 56 від 13 грудня 1995 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству,               20 грудня 2000 року ОСОБА_5 видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка, в подальшому, успадкована її чоловіком ОСОБА_6 , а після його смерті, - сином ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 вважав, що ОСОБА_5 правомірно набула право власності на 1/2 частину спірного будинку, а тому рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради № 30 від 19 березня 1999 року про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом спірного житлового будинку, на підставі якого ОСОБА_4 05 квітня 1999 року видано свідоцтво серії НОМЕР_4 про право власності на житловий будинок в цілому, підлягають визнанню недійсними та скасуванню. У зв`язку з цим, позивач вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню рішення Сокільницької сільської ради № 26 від 17 лютого 2000 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на оформлення права власності на будинок.
Незаконними й такими, що підлягають скасуванню, позивач вважає рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів              від 17 лютого 2000 року № 27 та виданий на його підставі державний акт про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0818 га для ведення особистого підсобного господарства та земельну ділянку, площею 0,3259 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, оскільки йому, як власнику 1/2 частини будинку, було передано у приватну власність присадибну земельну ділянку для будівництва та обслуговування цього будинку.
Враховуючи наведене просив суд:
визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради № 30 від 19 березня 1999 року про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_4 ;
визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок в цілому за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОКПЛОР «БТІЕО» на ім`я ОСОБА_4 05 квітня 1999 року серії НОМЕР_4 ;
визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 17 квітня 2000 року серії ІІІ-ЛВ № 030934, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів від 17 лютого 2000 року № 27, яким ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку, площею 0,0818 га для ведення особистого підсобного господарства та земельну ділянку, площею 0,3259 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель;
визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 26                            від 17 лютого 2000 року про дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 в цілому за адресою: АДРЕСА_1 ;
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 належну на праві власності ОСОБА_6 , а після його смерті йому 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Мусієвського В. Є. від 22 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним та скасовано рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 17 листопада 2000 року           № 167 про оформлення і проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності, записаного в реєстрову книгу № 6 за реєстровим № 1157 від 20 грудня 2000 року.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом                    від 07 жовтня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 1139, видане Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності, реєстраційний номер 2239279                 від 16 лютого 2004 року, проведену ОКПЛОР «БТІЕО».
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом                     від 12 червня 2017 року, зареєстроване в реєстрі за № 1789, видане ПНПРНОЛО Олефір Р. В. спадкоємцю ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності згідно індексного номеру витягу 89292774 від 12 червня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1271568546236, номер актового запису про право власності 20850066.
Визнано недійсним та скасовано рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 05 листопада 2003 року № 74 про надання ОСОБА_6 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд у АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 відповідно до чинного (станом на 1999 рік) законодавства оформила право власності на об`єкти нерухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування рішення виконкому Сокільницької сільської ради від 19 березня 1999 року № 30, а також свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок в цілому.
Враховуючи те, що у рішенні № 167 від 17 листопада 2000 року «Про дозвіл на оформлення права власності на житлові будинки у с. Сокільники» прізвище ОСОБА_5 не зазначено, як і відсутні дані про 1/2 частину спірного житлового будинку, місцевий суд дійшов висновку, що виконком Сокільницької сільської ради не приймав рішення про надання дозволу на оформлення права власності на 1/2 частину будинку. Отже, оскільки відсутні  докази правомірного набуття ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будинку, тому остання не набула права власності на спірне майно, яке не може бути успадковано її спадкоємцями, а тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.
З урахуванням таких висновків, місцевий суд дійшов висновку про задоволення інших заявлених позовних вимог, окрім вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення, оскільки у задоволенні таких відмовлено у зв`язку із недоведеністю.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 березня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 правомірно набула право власності на 1/2 частину житлового будинку як і її правонаступники, а сама по собі видача ОСОБА_4 05 квітня 1999 року свідоцтва про право власності на будинок в цілому не змінює правового статусу учасників спірних правовідносин, а тому необхідності визнавати це свідоцтво недійсним та скасовувати його за зустрічним позовом немає.
Апеляційний суд також дійшов висновку, що правових підстав й для визнання недійсними та скасування оспорюваних кожною із сторін рішень органу місцевого самоврядування та виданих державних актів про право власності на землю немає, оскільки недійсність цих правовстановлюючих документів позивачі пов`язували із недійсністю правовстановлюючих документів на будинок. Крім того, сторони є співвласниками будинку, а тому кожен з них відповідно до статті 120 ЗК України має право на відповідну частину земельної ділянки для обслуговування будинку та належних до нього господарських будівель, споруд і вирішення цього питання віднесено законом до повноважень органу місцевого самоврядування, а не суду.

 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У листопаді 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою представника           ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що подаючи апеляційну скаргу,           ОСОБА_2 не піддавав сумніву, а апеляційний суд не врахував наявні у справі докази того, що будівництво спірного будинку розпочав ОСОБА_9 , старший син ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , тобто його рідний брат. Він самовільно розпочав будівництво будинку, а після його смерті у 1970 році будівництво продовжили їх батьки. Також не враховано, що він отримав на підставі договору дарування від 09 квітня 1999 року від своєї матері        ОСОБА_4 47/100 частини будинку, а зі змісту вказаного договору дарування вбачається, що на час його укладення будинок в цілому належав їй, який серед іншого, не оспорено відповідачем.
Крім того, розглядаючи справу, апеляційний суд не врахував, що після ухвалення ним рішення стало наявно два взаємовиключних один одному правовстановлюючих документів на спірний будинок. Також судом не враховано наявність двох інвентаризаційних справ на один будинок, де в одній рік будівництва зазначено 1972 рік, а у іншій - на 1/2 частину будинку рік будівництва зазначено 1975 рік.
Заявник вказує, що оформлення права власності на 1/2 часину будинку на ОСОБА_5 могло відбутися лише шляхом внесення зміни у рішення від 19 березня 1999 року № 30 та до свідоцтва від 05 квітня 1999 року, за якими право власності на будинок в цілому належало ОСОБА_4 . 
Видача ОСОБА_5 свідоцтва від 20 грудня 2000 року відбулась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому поділ будинку на дві частини відбувся за відсутності погодження з останньою й з ним, як власником частини будинку за договором дарування.
Також зазначає, що рішення виконкому Сокільницької селищної ради                  від 10 листопада 1992 року № 98 про надання ОСОБА_5 дозволу на прибудову веранди до будинку є неналежним доказом, оскільки у вказаному рішенні не зазначено конкретну адресу будинку та не вказано про наявність у останньої права власності на другий поверх будинку. Рішення виконкому сільради від 17 листопада 2000 року № 165 про узаконення ОСОБА_5 сараю не є належним доказом, тому що таке рішення не може трактуватися як визнання права власності на будинок або його частину, у рішенні жодної вказівки на це не має.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 914/520/18, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 містить також посилання на неврахування апеляційним судом наявності двох взаємовиключних правовстановлюючих документів на один будинок.
Заявник посилається на те, що оскаржуване ним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку видано на підставі рішення Сокільницької сільської ради від 17 листопада 2000 року № 167. Проте, у матеріалах справи наявні два рішення сільської ради від 17 листопада           2000 року № 167, які є різними за змістом. Одне з рішень прийнято за зверненням семи мешканців села, серед яких ОСОБА_5 відсутня, а друге рішення стосується оформлення права власності останньої. Крім того, апеляційним судом не було досліджено протокол засідання виконавчого комітету сільської ради від 17 листопада 2000 року, згідно якого заява ОСОБА_5 взагалі не розглядалась.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3  від                ОСОБА_2 , у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 , 1948 року народження, та ОСОБА_5 (дівоче прізвище - ОСОБА_11 ), 1952 року народження, - дружина ОСОБА_6 та мати ОСОБА_2 (позивача за зустрічним позовом), є рідними братом та сестрою, а ОСОБА_4 - їхньою матір`ю (а. с.115, 132 т. 1, а. с.55 т. 2).
 
Предметом спору в даній справі є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
На вказаний будинок заведено дві інвентаризаційні справи: одна інвентаризаційна справа (21 грудня 1987 року), де власником будинку вказана ОСОБА_4 , інша (15 червня 1987 року) - власником будинку             (1/2 частини) вказана ОСОБА_5 .
 
Рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих № 329 від 20 травня 1976 року вирішено узаконити незакінчений будовою житловий будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_8 із знесенням старої хати після закінчення нового будинку; рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих         від 07 жовтня 1976 року № 577 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 дозволено будівництво індивідуального двоповерхового будинку на земельній ділянці, площею 1 166 кв. м, план забудови якої погоджено районним архітектором 07 грудня 1976 року та видано свідоцтво на забудову садиби, забудовником в якому вказано ОСОБА_8 (а. с. 60-63,      т. 1, а. с. 81, т. 3, а. 24 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
Рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів від 14 січня 1988 року затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом 1/2 житлового будинку та господарських будівель і споруд індивідуального забудовника ОСОБА_5 від 21 грудня 1987 року по АДРЕСА_1 (а. с. 64, т. 1, а. 26 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
В цьому акті зазначено, що підставою для будівництва слугував будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виданий ОСОБА_12 згідно з рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих № 329 від 20 травня 1976 року, яким вирішено узаконити незакінчений будовою житловий будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_8 із знесенням старої хати після закінчення нового будинку (а. с. 60, т. 1).
 
В акті також зазначено, що на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_5 , площею 0,07 кв. м, побудовано двоповерховий, двоквартирний будинок. Площа забудови 124,3 кв. м, корисна площа - 101,2 кв. м, житлова площа - 74,0 кв. м. Прийнято в експлуатацію з оцінкою добре.
 
Рішенням виконавчого комітету Сокільницької ради народних депутатів № 98 від 10 листопада 1992 року ОСОБА_5 надано дозвіл добудувати веранду до житлового будинку, другий поверх якого належить їй, для влаштування другого входу в будинок (а. с. 65, т. 1, а. 16 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
При обстеженні 21 грудня 1999 року будинковолодіння виявлено самовільно збудований сарай, дозвіл на узаконення якого надано ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради № 165                від 17 листопада 2000 року (а. 20 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
13 листопада 2000 року виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради видано довідки про те, що згідно з погосподарськими книгами спірне будинковолодіння рахується за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині за кожною з них (а.27-28 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
Рішенням Сокільницької сільської ради № 167 від 17 листопада 2000 року «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 » відповідно до пункту 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 4.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня         1998 року № 121, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, доручено ЛОДКБТІЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 88,8 кв. м, загальною площею 135,8 кв. м (а. с.137, т. 2, а.29 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
Згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, складеної станом на 21 грудня 1999 року (а. с.94, т. 1, а. 13 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ), саме такої житлової площі (88,8 кв. м) становили приміщення житлових кімнат другого поверху будинку. Загальна площа приміщень другого поверху будинку становила 129,7 кв. м.
 
На підставі вказаного вище рішення 20 грудня 2000 року ЛОДКБТІЕО видано ОСОБА_5 свідоцтво серії НОМЕР_3 про її право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та здійснено державну реєстрацію її права власності на вказане вище нерухоме майно, про що внесено запис в реєстрову книгу № 6 за реєстровим номером 1157 (а. с.15,        т. 1, а. 30 інвентаризаційної справи ОСОБА_5 ).
 
Також судами встановлено, що 05 квітня 1999 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (будинковолодіння) з приналежними до нього будівлями та спорудами в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 10, т. 1). Дане свідоцтво було видане на підставі (рішення) розпорядження виконкому Сокільницької сільської Ради народних депутатів від 19 березня 1999 року № 30 (а. с. 84,          т. 1).
 
Згідно договору дарування від 09 квітня 1999 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 11, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 15 грудня 1999 року (а. с. 12, т. 1).
 
Сторонами не заперечується та визнається, що спірний будинок АДРЕСА_1 є одним і тим самим будинком, зазначеним в інвентаризаційних справах, у яких вказуються різні адреси такого № 4 та № (5)4.
 
Як вбачається з листів виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих Львівської області, датованих 19 березням 1968 року,        09 січням 1969 року, 30 червням 1969 року, прокурора Пустомитівського району від 18 квітня 1969 року, адресованих ОСОБА_9 , останній розпочав самовільне будівництво житлового будинку в с. Сокільники біля кільцевої дороги (а. с. 116-119, т. 1).
У листі виконавчого комітету Пустомитівської районної ради депутатів трудящих Львівської області від 30 червня 1969 року, адресованому        ОСОБА_9 , виконком зобов`язував негайно припинити самовільно розпочате будівництво житлового будинку в с. Сокільники біля кільцевої дороги. Вказано, що для будівництва житлового будинку йому відведено земельну ділянку в АДРЕСА_1 між сусідами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в кількості 0,08 га (а. с. 119, т. 1).
 
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 21 травня 1971 року єдиним спадкоємцем після померлого, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 є його мати ОСОБА_4 (а. с. 120, т. 1).
У свідоцтві вказано, що до спадкового майна входить легковий автомобіль Москвич, а також грошові вклади, що знаходяться в ощадкасі.
 
Згідно постанови № 3 від 09 грудня 1971 року про накладення адміністративного стягнення за порушення рішення облвиконкому                    від 19 грудня 1969 року № 837 з ОСОБА_10 стягнуто штраф 10 карб. Стягнення відбулось за самовільне будівництво двоповерхового будинку          (а. с. 121-122, т. 1).
 
Згідно даних інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_4 , рік побудови такого - 1972.
 
У інвентаризаційній справі р № 2239279 на 1/2 будинку по АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_5 , рік побудови вказано 1975.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здйісненні.
 
Судами встановлено, що 05 квітня 1999 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (будинковолодіння) з приналежними до нього будівлями та спорудами в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 . Дане свідоцтво було видане на підставі (рішення) розпорядження виконкому Сокільницької сільської Ради народних депутатів від 19 березня 1999 року № 30.
Отже, ОСОБА_4 згідно вказаного рішення та свідоцтва про право власності на житловий будинок набула право власності на спірне майно в цілому.
 
Також рішенням Сокільницької сільської ради № 167 від 17 листопада          2000 року доручено ЛОДКБТІЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного вище рішення 20 грудня 2000 року ЛОДКБТІЕО видано ОСОБА_5 свідоцтво серії НОМЕР_3 про право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та здійснено державну реєстрацію її права власності на майно.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_5 набула у власність 1/2 частину спірного будинку.
 
Таким чином, співвласниками спірного будинку АДРЕСА_1 є як ОСОБА_4 , яка згідно свідоцтва про право власності є власником будинку вцілому, так і ОСОБА_5 , яка згідно свідоцтва про право власності володіє 1/2 частиною одного й того ж самого будинку. 
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог не врахував, що одночасне існування кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення права на нерухоме майно. 
Крім того, як вказувалось вище, ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частину спірного будинку на підставі рішення Сокільницької сільської ради № 167 від 17 листопада 2000 року.
 
Разом із тим, у матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 17 листопада 2000 року № 167 «Про дозвіл на оформлення права власності на житлові будинки в с. Сокільники». Вказаним рішенням розглянуто заяви мешканців села ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,           ОСОБА_21 та надано останнім дозвіл на оформлення права власності на житлові будинки (т. 1, а. с. 44). 
Вказаним рішенням не вирішувалось питання щодо набуття ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спірного будинку.
 
Однак у матеріалах справи міститься рішення Сокільницької сільської ради № 167 від 17 листопада 2000 року «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 », в якому відповідно до пункту 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 4.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, доручено ЛОДКБТІЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 88,8 кв. м, загальною площею 135,8 кв. м          (а. с.137, т. 2).
 
Таким чином, матеріали справи містять дві копії рішення від 17 листопада 2000 року № 167, які є відмінними одне від одного за змістом.
 
Разом із тим, апеляційним судом не надано жодної оцінки одночасного існування різних за змістом рішень Сокільницької сільської ради, якими вирішувалось питання набуття у власність громадянами майна, одне з яких стосується спірного будинку. 
 
Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно копії державного акта на право власності на землю від 17 квітня 2000 року серії ІІІ-ЛВ                  № 030934 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,4077 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства (т 1 а. с. 71). 
Вказаний державний акт видано на підставі рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів від 17 лютого 2000 року           № 27.
Разом із тим, з копії рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів від 17 лютого 2000 року № 27 «Про надання земельних ділянок у приватну власність і для ведення господарства в                     с. Сокільники» вбачається, що таким не вирішувалось питання щодо надання у власність ОСОБА_1 земельних ділянок (т. 1, а. с.70).
 
З урахуванням викладеного, слід зазначити, що переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд не вирішив питання щодо належності ОСОБА_4 права власності на будинок в цілому, а ОСОБА_2 - 1/2 його частини, належним чином не дослідив правомірності набуття права власності на будинок спадкодавцями сторін, не надав оцінки двом різним за змістом рішенням сільської ради, які містяться у матеріалах справи, не звернув уваги на подані сторонами докази як на підтвердження позовних вимог, так і на їх заперечення, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не відповідає вимогам закону.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки апеляційного суду про те, що позовні вимоги за первісним позовом, так і за зустрічним є безпідставними та не підлягають задоволенню у повному обсязі, є передчасними. Разом із тим, відсутні підстави для залишення рішення суду першої інстанції в силі, оскільки під час розгляду справи місцевий суд також не врахував вищевказаних розбіжностей.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції          позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково. 
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович