ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ткачука О. С.
з приводу того, що неможливо відмовити у позові одночасно через  сплив строку позовної давності і у звязку з необгрунтованістю позовних вимог
 
З приводу постанови Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 208/1476/19 (провадження № 61-1701св21) за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Красношлик Лариса Леонідівна, про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів у зв`язку з належним виконанням зобов`язань, вилучення запису про іпотеку та зняття заборони відчуження предмету іпотеки за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, вважаю за необхідне, на підставі частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), висловити окрему думку наступного змісту.
14 квітня 2021 року Верховний Суд розглянув вказану справу у порядку спрощеного провадження і постановив залишити рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року без змін.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненим кредитний договір від 03 березня 2008 року № 45/09/М/5, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку з виконання зобов`язань. Визнано припиненим іпотечний договір від 03 березня 2008 року № 45/09/М5/1з, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 . Вилучено запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором: приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л. Л. на підставі іпотечного договору від 03 березня 2008 року № 45/09/М5/1з зареєстрованого в реєстрі № 588 щодо об`єкту обтяження - квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 29,0 кв. м, загальною площею 44,0 кв .м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи зустрічний позов, суди виходили із того, що ОСОБА_1 виконала рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості, у зв`язку з чим, договір іпотеки підлягає припиненню, а обтяження щодо предмета іпотеки - зняттю.
Постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, крім іншого, мотивована тим, що банк пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявила відповідач, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. 
Вважаю, що касаційна скарга Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» підлягала частковому задоволенню, а постанова Дніпровського апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
ПАТ АБ «Укргазбанк» посилалося на прострочення ОСОБА_1 виконання кредитного договору, у результаті чого утворилася заборгованість.
Натомість, ОСОБА_1 вказувала у своїй позовній заяві на пропуск строку банком позовної давності за вимогами по основному зобов`язанню і вважала, що через це припинилася іпотека, якою забезпечено вказане зобов`язання. 
При цьому за усталеною практикою Верховного Суду відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Проте, суд апеляційної інстанції не дослідив і не перевірив доводів ПАТ АБ «Укргазбанк», щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, обґрунтованості заявлених банком позовних вимог, а формально відмовив йому у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, вказавши на те що банк, звернувшись до суду 19 червня 2015 року з позовом про стягнення кредитної заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання, а із позовом у даній справі звернувся лише 01 березня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності.
Крім того, апеляційний суд не врахував, що сплив позовної давності як підстава для припинення зобов`язання відповідно до норм глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачена. 
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). 
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. 
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). 
У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. 
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. 
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. 
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). 
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. 
Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». 
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, Верховним Судом у постановах: від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 21 листопада 2018 року (провадження №61-37670св18), від 28 січня 2019 року у справі №639/7920/16 (провадження №61-33814св18), від 09 квітня 2019 року у справі №910/3359/18, від 28 жовтня 2019 року у справі № 626/1799/17 (провадження № 61-2382св19). 
Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував.
Ураховуючи те, що суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази, які не були предметом дослідження та оцінки судом апеляційної інстанції, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, вважаю, що постанова Дніпровського апеляційного суду підлягала скасуванню, а справу необхідно було направити до цього ж суду на новий розгляд.
 
Суддя 	     О. С. Ткачук