Справа № 127/2848/18
Провадження № 22-ц/801/405/2021
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Справа № 127/2848/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року, ухвалене суддею Королем О.П. в м. Вінниці, повне рішення складено 11 листопада 2020 року, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
У лютому 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором №ML-B00/096/2008 від 26.05.2008 в розмірі 185 153,81 доларів США, що еквівалентом на 27.11.2017 становить 4 983 155,58 грн, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 146 640,10 доларів США, еквівалент на 27.11.2017 становить 3 946 612,99 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками складає 38 513,71 доларів США, еквівалент на 27.11.2017 становить 1 036 542,59 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.05.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір №ML-B00/096/2008, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 146 880,00 доларів США зі строком повернення до 24.05.2018.
26.05.2008 з метою забезпечення своєчасності виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SR-B00/096/2008, згідно з умовами якого остання зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання зобов`язань ОСОБА_1 .
Вимога позивача до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про погашення заборгованості на момент подання позову не виконана.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-B00/096/2008 від 26.05.2008 в розмірі 185 153,81 доларів США, еквівалент на 27.11.2017 становить 4 983 155,58 грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 146 640,10 доларів США, еквівалент на 27.11.2017 становить 3 946 612,99 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками складає 38 513,71 доларів США, еквівалент на 27.11.2017 становить 1 036 542,59 грн.
В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скарга мотивна тим, що суд обмежив участь представника відповідача в судовому засідання в режимі відеоконференції, чим позбавив представника можливості належним чином представляти інтереси довірителя; судом залишено поза увагою, що розрахунок заборгованості не є належним підтвердженням заборгованості позичальника; у позовній заяві детально не описано підстави стягнення заявлених до стягнення сум; в мотивувальній частині рішення суд не вказав, що стало підставою для задоволення позовних вимог; Верховний Суд у постанові від 24.06.2020 у справі №752/22843/17 прийшов до висновку, що комісія банку за укладеним між сторонами кредитним договором включена до тіла кредиту і вказана умова договору визнана недійсною рішенням суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
У судове засідання, призначене на 13.04.2021, учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
12.04.2021 від представника ОСОБА_1 – адвоката Яцишина А.О. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, мотивуючи продовженням карантину на території України.
Разом з тим, представник апелянта не зазначає, які саме обмеження, пов`язані з карантином, унеможливлюють його явку, а також явку ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції для розгляду скарги.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 №104 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», з 24 лютого до 30 квітня 2021 року на всій території України запроваджено адаптивний карантин. 
Зазначаючи про те, що на території Вінницької області згідно з протоколом №8 позачергового засідання обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 02.04.2021 з 00.00 годин 3 квітня до 00.00 годин 12 квітня діє посилений карантин, заявник при цьому не зазначає, які саме обмеження діють, зокрема, на території Вінницької області і є перешкодою для прибуття у суд.
Апеляційний суд звертає увагу, що робота транспорту на період дії карантину не зупиняється і карантин не є перешкодою для отримання правової допомоги, адвокати виконували та продовжують виконувати свої професійні обов`язки, в тому числі надають правову допомогу громадянам.
Крім того, адвокат не мотивує необхідність його особистої присутності, а також присутності ОСОБА_1  при розгляді справи, зважаючи на те, що позиція апелянта викладена в апеляційній скарзі, є чіткою та зрозумілою.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки наведенні представником апелянта доводи не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи і такі дії призведуть до затягування розгляду справи.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд заяви у відсутність належно повідомлених учасників справи.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що ОСОБА_1 фактично не оскаржує рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 в солідарному порядку кредитної заборгованості, а тому рішення суду в цій частині апеляційним судом відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України не переглядається.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що 26.05.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № ML-B00/096/2008. 
Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 та договору відступлення прав вимоги від 10.12.2010, АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-B00/096/2008 від 26.05.2008. Тобто до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права банку щодо права вимоги до позичальника за кредитним договором № ML?B00/096/2008 від 26.05.2008.
Вказаний кредитний договір складається з двох частин. 
У п. 2 частини 1 кредитного договору зазначено, що позичальнику надано кредит в розмірі 146 880 доларів США зі строком повернення до 24.05.2018, цільове використання кредиту – на оплату комісії банку та на купівлю нерухомого майна.
Сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка (п.3 договору).
Під час виконання умов кредитного договору № ML-B00/096/2008 від 26.05.2008 ОСОБА_1 , з метою належного його виконання, підписала додаткові договори (як з АТ «ОТП Банк», так і ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), а саме: - додатковий договір № 1 від 05.02.2009; - додатковий договір № 2 від 25.05.2009; - додатковий договір № 3 від 25.08.2009; - додатковий договір № 4 від 24.11.2009; - додатковий договір № 5 від 18.10.2011; - додатковий договір № 5 від 23.06.2015, а також угоди про порядок врегулювання відносин, що пов`язані з кредитним договором, від 21.02.2014 та від 26.05.2008.
Всупереч умовам кредитного договору, позичальник не виконала свого зобов`язання у строки, передбачені умовами укладеного правочину. 
Згідно розрахунку позивача заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-B00/096/2008 від 26.05.2008, укладеним з ОСОБА_1 , становить 185 153, 81 доларів США (еквівалент на 27.11.2017 становить 4 983 155, 58 грн), з яких: - 146 640, 10 доларів США становить залишок заборгованості за кредитом, що в еквіваленті на 27.11.2017 становить 3 946 612, 99 грн.; - 38 513, 71 доларів США становить заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, що в еквіваленті на 27.11.2017 становить 1 036 542, 59 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за кредитним договором у визначений ним строк, не повернула суму отриманого кредиту, прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення саме з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Одним із доводів апеляційної скарги є те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним підтвердженням заборгованості позичальника, а суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розрахунок складений без підпису головного бухгалтера та без посилання на документи первинного обліку, однак, такі твердження відхиляються колегією суддів з наступних підстав.
Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості позивач надав розрахунок заборгованості по кредитному договору № ML-B00/096/2008 від 26.05.2008 станом на 27.11.2017, складений старшим економістом та начальником відділу операційного супроводження ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
У вказаному розрахунку зазначено суму виданого кредиту, дату та суму погашення кредиту, процентну ставку, суму нарахованих та погашених процентів, тобто банк надав суду першої інстанції детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням сум, які сплачені позивальником за кредитом.
Чинне законодавство не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.
ОСОБА_1 , заперечуючи щодо наданого позивачем розрахунку не надала свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, отже нею не спростований факт наявності заборгованості та її розмір. Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, збір і підготовка усього матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Зазначаючи про те, що розрахунок заборгованості не містить підпису головного бухгалтера та посилання на документи первинного обліку, ОСОБА_1 не посилається на норми закону, якими такі вимоги висуваються до складення розрахунку заборгованості.
Не беруться до уваги доводи апелянта про не наведення судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення суду розрахунків, з яких він виходив при визначенні розміру заборгованості, оскільки суд першої інстанції дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості та погодився із ним, а обов`язок суду щодо наведення в рішенні розрахунку виникає у разі незгоди з таким розрахунком.
ОСОБА_1 ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не заперечувала факт отримання кредитних коштів, наявність у неї заборгованості за кредитом та факт несплати кредиту.
Апелянт також стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги постанову ВС від 24.06.2020 у цивільній справі №752/22843/17 (за позовом  ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання правочинів недійсними) в частині того, що комісія банку була включена до тіла кредиту і дана умова договору визнана недійсною за рішенням суду.
Так, вказаною постановою ВС від 24.06.2020 визнано недійсним п. 1.1 кредитного договору № МL-В00/096/2008 від 26.05.2008, укладеного  між ПАТ  «ОТП Банк» та ОСОБА_1 в частині встановлення комісії Банку.
У п. 1.1 кредитного договору № МL-В00/096/2008 від 26.05.2008 зазначено, що в порядку, передбаченому цим договором банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині №1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, якщо вони визначені у цьому договорі.
Апелянт зазначає, що ВС у згаданій вище постанові від 24.06.2020 встановив, що комісія банку включена до тіла кредиту, а тому суду першої інстанції необхідно було дослідити, яку суму кредиту було надано на сплату комісії, однак, такі твердження є безпідставними, оскільки проаналізувавши зміст вказаної постанови ВС колегія суддів встановила, що ВС не робив такого висновку, а висновок ОСОБА_1 є її суб`єктивною думкою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не довела, що комісія та її розмір включено до загальної заборгованості, яку просить стягнути позивач.
Звертаючись до суду із позовом банк просив стягнути з відповідачів заборгованість за тілом кредиту та процентами.
Зі змісту позовної заяви та розрахунків заборгованості позивача не вбачається, що позивач ставить вимоги про стягнення комісії і що комісія включена до загальної заборгованості.
Голослівними є твердження апелянта щодо не наведення судом першої інстанції даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при задоволенні позовних вимог, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильні висновки суду першої інстанції та не спростовують їх.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко