22-ц/804/1477/21 
                                                                                263/14769/19 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

Єдиний унікальний номер 263/14769/19
Номер провадження 22-ц/804/1477/21

24 червня 2021 року                                                                                  місто Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів -Биліни Т.І., Пономарьової О.М. 
                 за участю секретаря Сидельнікової А.В.      
         сторони:
позивачка - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року ухвалене у складі судді Шатілової Л.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась  з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, витребування нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що у період з 11 лютого 2016 року до 22 лютого 2016 року позивачка знаходилась на лікуванні в КЗ «Маріупольська міська лікарня № 1» в місті Маріуполі з діагнозом: гострий ішемічний інсульт в лівому каротидному басейні з регресивним неврологічним дефіцитом (моторна дисфазія та правосторонній гемипарез), як слідство церебрального атеросклерозу 2 ступеню. У зв`язку з тим, що після перенесеної хвороби вона була слабка та потребувала продовження лікування, а також  стороннього догляду, її син ОСОБА_2 пообіцяв їй допомагати. 18 березня 2016 року між ОСОБА_1   та відповідачем ОСОБА_2   було укладено договір дарування належної позивачці  квартири АДРЕСА_1 під впливом помилки, оскільки остання вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого син буде за нею доглядати. Після укладення даного договору ОСОБА_1   залишилась проживати у даній квартирі, де  мешкає та  зареєстрована до теперішнього часу. Дане житлове приміщення  є її єдиним житлом. Позивачка звертала увагу на те, що в момент укладення оспорюваного договору вона знаходилась у хворому стані, будучи особою похилого віку та  укладаючи договір, мала на меті отримати від сина необхідну допомогу і догляд  і не мала наміру дарувати квартиру. Весь час після укладення договору позивачка оплачує комунальні послуги, які нараховуються за користування квартирою  АДРЕСА_1 .  Крім того, копію оспорюваного договору вона не отримувала та не знала його змісту. Після виписки з лікарні у 2016 році син часто відвідував позивачку, допомагав їй, однак пізніше почав приходити все рідше, перестав спілкуватись та відповідати на дзвінки. Позивачка стала побоюватись за своє житло, тому звернулась за юридичною консультацією у вересні 2019 року, де і дізналась, що уклала договір дарування, а не договір довічного утримання. Пізніше ОСОБА_1 стало відомо, що син подарував спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_3 . 
З врахуванням наведеного,  просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 18 березня 2016 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., реєстраційний номер № 7-117 та скасувати його реєстрацію, витребувати зазначену квартиру у відповідачки ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, витребування нерухомого майна.
Відмовляючи в задоволені позову,  місцевий суд виходив з того, що зміст оспорюваного правочину не суперечить актам цивільного законодавства та  інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивачки необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору, суду надано не було, як не надано доказів того, що волевиявлення позивачки не було  вільним, з огляду на те, що саме вона ініціювала укладення правочину. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, зокрема тому, що  на момент укладення оспорюваної угоди ІНФОРМАЦІЯ_1 їй виповнилось 73 роки і вона три тижні як була виписана з лікарні після лікування тяжкої хвороби (інсульту). Виписана з лікарні позивачка була 22 лютого 2016 року  під нагляд терапевта та невропатолога зі скаргами на слабкість у правих кінцівках, порушення мови, нестабільність артеріального тиску, неврологічний статус з розсіяною мікроорганічною симптоматикою, що підтверджується  інформацією від 14 січня 2020 року з  Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 міста Маріуполя.  Також суд належно не оцінив те, що  позивачка продовжувала оплачувати комунальні послуги за квартиру, яка є її єдиним житлом, я якому мешкає та зареєстрована до теперішнього часу. Зазначені обставини свідчать про відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому, а також про те, що тривалий час позивачка  не знала природи укладеної угоди.

Доводи і заперечення інших учасників справи.
Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
У судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник - адвокат Бірюкова І.А. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Відповідачі та представник третьої  особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню  з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
18 березня 2016 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   укладено договір дарування, посвідчений 18 березня 2016 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., реєстраційний номер № 7-117, згідно якого ОСОБА_1 , як дарувальник, передала у дарунок ОСОБА_2 , як обдарованому, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.7).
Згідно договору дарування квартири від 27 вересня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Гердвіліс О.В. зареєстрованого за № 10-245,  відповідач ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_3 (а.с.55). 
З виписки з медичної карти амбулаторного хворого неврологічного відділення № 1429/119 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 у період часу з 11 лютого 2016 року по 22 лютого   2016 року перебувала на лікуванні з діагнозом: гострий ішемічний інсульт в лівому каротидному басейні з регресивним неврологічним дефіцитом (моторна дисфазія та правосторонній гемипарез), як слідство церебрального атеросклерозу 2 ступеню (а.с.10). В даній виписці зазначено, що  позивачка поступила зі скаргами на погіршення мови, слабкість та оніміння правої руки та ноги, загальна слабкість, запаморочення. З відділення виписана з покращенням, лікування медикаментозне, рекомендації: продовження прийому ліків. 
Позивачка  з 05 вересня 1975 року по теперішній час зареєстрована в спірній квартирі, що вбачається з інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 29 липня 2019 року (а.с.8) та сплачує комунальні послуги, які нараховуються за даною адресою, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг з утримання будинку за 2017, 2018, 2019 роки (а.с.11). 

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.
          Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
          Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
          Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
          Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
         За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.       Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
        Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
       Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
        До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       При зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме думала, що укладає з ОСОБА_2 договір довічного утримання. Заперечуючи проти цього, відповідач зазначав, що позивачка не помилялася щодо будь-яких обставин, які мають істотне значення, а вона дійсно мала намір подарувати йому квартиру.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову про визнання недійсним договору дарування квартири, виходячи з того, що під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору, правові наслідки його укладення. Крім того, суд вважав, що позивачка, укладаючи оспорюваний договір була дієздатною особою та усвідомлювала наслідки вчинення таких дій, що свідчить про те, що волевиявлення дарувальника було направлено на настання реальних наслідків щодо дарування квартири.
       Апеляційний суд  не погоджується з такими висновками місцевого суду та вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з огляду на таке.
       Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом роз`яснення нотаріусом суті договору дарування його сторонам, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
       Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
        У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що « під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.  Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
       Відмовляючи в задоволення позову,  суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що  ОСОБА_1   є особою похилого віку, якій на момент укладення оспорюваного договору виповнилося 73 роки, перед укладенням оспорюваного договору перенесла тяжку хворобу (гострий ішемічний інсульт), у силу чого потребувала сторонньої допомоги, погодилася на передачу спірної квартири у власність  сина ОСОБА_2 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою. 
      Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у позивачки іншого житла. ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі до теперішнього часу, проживає в ній, сплачує комунальні послуги. Відтак, вказане свідчить про відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування.
        Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка, укладаючи оспорюваний правочин, не помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи  правочину, укладеного з ОСОБА_2 прав та обов`язків сторін за цим договором та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним.
         При цьому заява відповідачів про застосування до позовних вимог строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивачка дізналась про порушення свого права  в 2019 році від свого сина ОСОБА_2 , який надав їй копію оспорюваного договору дарування, з позовом звернулась у жовтні 2019 року, тобто  в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, .  
         Крім того, звертаючись з позовом  ОСОБА_1 просила суд витребувати спірну квартиру у відповідачки ОСОБА_3 , якій, згідно договору дарування від  27 вересня 2019 року, дане житлове приміщення було подаровано. 
       Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
       З огляду на те, що спірна квартира була безвідплатно набута відповідачкою ОСОБА_3   у особи, яка не мала право його відчужувати -  відповідача ОСОБА_2 ,   позовні вимоги  в частині витребування квартири АДРЕСА_1 також є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
      
Висновки за результатом розгляду апеляційної  скарги.
Згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
            Оскільки судом першої  інстанції було ухвалено судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, апеляційний суд  дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову  ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, витребування нерухомого майна задовольнити повністю.
Визнати  недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,   посвідчений 18 березня 2016 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної  контори Турченко Т.П., реєстраційний номер № 7-117, скасувати його реєстрацію.
Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру   АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
         
Судді:    

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 року.

Суддя: