Постанова                                     
Іменем України
 
24 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 219/49/20
провадження № 61-2924св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,         Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Соледарська міська рада,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - заступник прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Соледарської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Соледарської міської ради про визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуревича Максима Геннадійовича на постанову Донецького апеляційного суду     від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Корчистої О. І., Космачевської Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності за набувальною давністю на квартиру   АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах та проживають однією сім`єю як чоловік і дружина з 2007 року та безперервно спільно користуються і володіють квартирою  АДРЕСА_2 . Власником цієї квартири була ОСОБА_3 , яка померла, про що складено актовий запис від 23 жовтня 2009 року № 183. Спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , ніким не оформлена та відумерлою не визнана. Зареєстрованих власників спірної квартири, окрім ОСОБА_3 , немає. Вони спільними силами та грошовими коштами здійснюють фактичне утримання, обслуговування, поточний ремонт спірної квартири та оплату комунальних послуг, однак не можуть оформити у встановленому порядку право власності на квартиру та здійснювати всі правомочності власників, оскільки вони не є титульними володільцями вказаного нерухомого майна. У зв`язку з цим просили позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Артемівський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 16 березня           2020 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 .
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що після смерті ОСОБА_3 залишилось належне їй на праві приватної власності майно, а саме квартира            АДРЕСА_2 . Право власності у порядку спадкування щодо зазначеного нерухомого майна будь-якими іншими особами не набуто та не зареєстровано. Позивачі після смерті ОСОБА_3 добросовісно заволоділи належним їй нерухомим майном та з 2007 року дотепер, тобто у строк понад 10 років, продовжують відкрито та безперервно володіти ним, що дає підстави для задоволення позову. 
 
Не погодившись з рішенням місцевого суду, заступник прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Соледарської міської ради подав апеляційну скаргу.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Донецький апеляційний суд постановою від 20 січня 2021 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що місцевий суд, встановивши факт користування позивачами спірним нерухомим майном з 2007 року, сплати ними комунальних послуг та обізнаності з тим, що квартира належить ОСОБА_3 , та подовження користування квартирою і після смерті власника, дійшов помилкового висновку про добросовісність володіння позивачами спірною квартирою. Також суд виходив з того, що тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання квартири за обставинами цієї справи не                        є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, оскільки немає всіх передбачених цією нормою умов у їх сукупності для визнання за позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуревич М. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 20 січня 2021 року і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Підставою касаційного оскарження вказував, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду               від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18; відсутній висновок Верховного Суду щодо добросовісності володіння майном у контексті положень частини п`ятої статті 12, частин першої - п`ятої статті 13 та частини першої статті 344 ЦК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, встановивши, що представник позивачів, заперечуючи доводи апеляційної скарги, посилався на відсутність у прокурора підстав на звернення до суду з апеляційною скаргою, взагалі не спростував зазначених доводів. У спірному випадку підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів відповідача ані                        в оскаржуваній постанові апеляційного суду, ані в ухвалі про відкриття апеляційного провадження не здійснено. Не здійснено такого підтвердження            й у будь-якій іншій процесуальній формі, що унеможливлювало розгляд апеляційної скарги прокурора по суті. Проте, приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не встановлював обставин представництва прокурором інтересів держави в особі відповідача. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що 27 липня 2020 року прокурор направив до Соледарської міської ради повідомлення про вжиття заходів представницького характеру шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга була також подана 27 липня       2020 року, що вказує на неможливість міської ради будь-яким чином відреагувати на повідомлення прокурора. Зазначене також вказує на те, що немає підстав вважати, що після спливу розумного строку після отримання повідомлення прокурора міська рада бездіяла.
 
Також скарга містить доводи про те, що Верховний Суд не робив висновку щодо питання добросовісності володіння майном за обставин, коли особа почала користуватись майном зі згоди власника та автоматично не припинила таке користування після смерті титульного власника за відсутності до неї жодних претензій з цього приводу.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
10 березня 2021 року справа № 219/49/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд з довідки Комунального підприємства «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» № 1524 встановив, що станом на 31 грудня 2012 року власником квартири АДРЕСА_1 зазначена            ОСОБА_4 .
 
Згідно з листом Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 11 січня 2019 року № 15.14-96-8039 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно померла, про що є актовий запис від 23 жовтня 2009 року         № 183, який складений виконавчим комітетом Соледарської міської ради міста Бахмут Донецької області.
 
З акта про фактичне проживання особи за місцем реєстрації від 05 листопада    2019 року встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_3 та здійснюють фактичне утриманняквартири своїми силами і коштами, відкрито та безперервно                           з 2007 року дотепер користуються і володіють вищевказаною квартирою. Також вони повністю сплачують за комунальні послуги, що також підтверджується копіями квитанцій про сплату.
 
Згідно з актом про фактичне проживання особи за місцем реєстрації                             від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_3 , здійснюють фактичне утримання майна, оплату комунальних послуг своїми коштами та ведуть сумісне господарство.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 березня 2020 року відомостей щодо квартири АДРЕСА_1 немає.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;             2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                 у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не                     у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
 
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). 
 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися                          з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.
 
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
 
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                  від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18),           а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).
 
Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить                 у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
 
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно,          а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
 
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року              у справі № 214/3083/18.
 
Установивши, що позивачі були обізнані про те, що власником квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом спору та на яку вони просять визнати право спільної сумісної власності за набувальною давністю, була  ОСОБА_3 , зі згоди якої позивачі проживали з 2007 року, тому не можна вважати володіння позивачами квартирою, яка залишилась після смерті  ОСОБА_3 , добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть  ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, не давали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
 
Враховуючи зазначене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, а доводи касаційної скарги не спростовують цього висновку суду.
 
Перевіряючи аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не спростував доводів позивачів про відсутність у проурора підстав на звернення до суду з апеляційною скаргою Верховний Суд виходить з такого. 
 
 Згідно з частинами другою - четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом    і судом.
 
Процесуальний порядок провадження в цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави у суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності                             у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує            у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт                              4 мотивувальної частини).
 
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
 
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження» визначено як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також                    у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, який не має загальнодержавного характеру, але спрямований на виконання функцій держави на конкретній території, та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування                     у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
 
Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 12 жовтня 2020 року у справі № 645/5416/19 (провадження № 61-1188св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 132/2083/16-ц (провадження № 61-14825св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 645/2496/18 (провадження № 61-18128св19) та в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 02 лютого 2019 року у справі № 915/20/18.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
 
Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
 
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми                           є поняття «інтерес держави».
 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
 
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації,         а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
 
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій                           в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
 
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи,     а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
 
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
 
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
 
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
 
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
 
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та                                      у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                   від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18,        від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі       № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
 
У справі, яка переглядається, прокурор зазначив підставою для представництва інтересів держави невжиття Соледарською міською радою заходів щодо оскарження рішення місцевого суду, ненаправлення представника для участі             в розгляді справи та відсутность заперчень проти позову. Нездійснення таких заходів, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист інтересів держави та про наявність підстав для представництва таких інтересів прокурором.
 
На підтвердження зазначених обставин прокурор, серед іншого, надав лист-відповідь Соледарської міської ради від 10 липня 2020 року № 2166/18-19 в якому зазначено, що рада не вживала заходів щодо оскарження рішення місцевого суду у звязку з його неотриманням.
 
Крім того, прокурор додав до апеляційної скарги повідомлення у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про інформування Соледарської міської ради про представництво інтересів держави у справі шляхом оскарження рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року.
 
Суд касаційної інстанційї звертає увагу і на наявність підстав для вжиття невідкладних заходів реагування, оскільки спливали строки на оскарження рішення суду першої інстанції.
 
Оцінюючи характер спірних правовідносин, Верховний Суд враховує, що частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає можливість оскарження суб`єктом владних повноважень наявності підстав для представництва його інтересів прокурором, і таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор                     у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
 
Соледарська міська рада наявність підстав для представництва прокурором             в суді не оскаржувала, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в її особі не висловлювала.
 
З огляду на те що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів,  помилковими є доводи касаційної скарги про неможливість захисту прокурором інтересів держави. 
 
Враховуючи зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                   у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржуване судове рішення не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які заявник посилається як на підстави відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте      в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуревича Максима Геннадійовича залишити без задоволення. 
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	                        М. Є. Червинська  	
Судді:	                        В. С. Жданова  	
 	                         А. Ю. Зайцев  	
 	                         Є. В. Коротенко                            В. М. Коротун