Постанова
Іменем України
16 червня 2021 року
м. Київ
справа № 274/3562/17
провадження № 61-15306св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Хуторної І. Ю., від 08 січня 2020 року, постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й., від 10 вересня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про скасування наказу про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона 01 листопада 2016 року прийнята на роботу до відповідача на посаду менеджера зі збуту. 12 червня 2017 року вона подала ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення за власним бажанням з дня подання заяви. Відповідач її заяву не задовольнив, встановивши двотижневий строк для відпрацювання, на що вона погодилася, однак і після спливу цього строку її не звільнили.
04 липня 2017 року вона наполягала на своєму звільненні та цього ж дня їй було повідомлено про виявлену недостачу і, що заробітну плату за період із 13 червня 2017 року по 04 липня 2017 року вона не отримає. Також відповідач повідомив, що її звільнено відповідно до наказу від 13 червня 2017 року. Після 04 липня 2017 року вона припинила роботу.
Остаточно сформулювавши позовні вимоги  ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним та скасувати наказ № 7-к від 13 червня 2017 року, виданий ФОП ОСОБА_2 , про її звільнення з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року;
- стягнути із ФОП ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період роботи із 13 червня 2017 року по 04 липня 2017 року в розмірі 3 200 грн;
- стягнути із ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період із 05 липня 2017 року по 31 грудня 
2017 року в розмірі 18 400 грн, за період із 01 січня 2018 року по 01 жовтня 2018 року - 33 507 грн, за період з 02 жовтня 2018 року по 02 січня 
2019 року - 11 169 грн, за період з 03 січня 2019 року по 04 листопада 
2019 року - 41 730 грн, а усього за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2017 року по 04 листопада 2019 року - 104 806 грн;
- зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати новий наказ та внести запис до її трудової книжки про день звільнення, станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 08 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним і скасовано наказ № 7-к від 13 червня 2017 року, виданий ФОП ОСОБА_2 , про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту з 13 червня 2017 року та зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту 
з 26 червня 2017 року та внести відповідний запис до її трудової книжки. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи із 14 червня 2017 року по 26 червня 
2017 року. 
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, встановивши, що  ОСОБА_1 після написання заяви про звільнення продовжила працювати до 26 червня 2017 року, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що розмір такого заробітку за період з 05 липня 2017 року по 04 листопада 2019 року становить 95 834,40 грн, проте виходячи з принципу розумності та справедливості, підлягає зменшенню до 20 000 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 08 січня 2020 року змінено, шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи з 14 червня 2017 року по 26 червня 2017 року в сумі 1 440 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів». В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність факту продовження трудових відносин  ОСОБА_1 до 26 червня 2017 року після написання нею заяви про звільнення.
Змінюючи рішення місцевого суду в частині вирішення позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за період роботи з 14 червня 
2017 року по 26 червня 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що в зазначеному періоді позивач відпрацювала 9 робочих днів за які розмір невиплаченої заробітної плати становить 1 440 грн.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
13 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані рішення, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій просить змінити оскаржувані рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшивши його розмір із 20 000 грн до 95 834 грн.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 та витребувано матеріали справи з місцевого суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_2  мотивована відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, ОСОБА_2 вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Зазначає, що із 14 по 26 червня 2017 року ОСОБА_1 не працювала, а лише здійснювала передачу та переоблік товару у зв`язку із закриттям магазину.
Стверджує, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховані показання свідків та пояснення самої ОСОБА_3 , з яких вбачається, що у спірний період часу, вона здійснювала передачу товарно-матеріальних цінностей. Не погоджується із наданою судами оцінкою доказів у справі.
Касаційна скарга ОСОБА_1  мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосуванням норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вважає, що суди неправильно застосували приписи статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ставлячи розмір стягнення за весь час затримки розрахунку при звільненні в залежність від невиплачених сум при звільненні.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
23 лютого 2021 року та 27 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно, подали відзиви, доводи яких не можуть бути врахованими касаційним судом, оскільки всупереч вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України до відзивів не додані докази надсилання їх копій іншим учасникам справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
01 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір № 7, згідно якого 
ОСОБА_1 зобов`язалась виконувати роботу менеджера зі збуту.
Відомості про прийняття ОСОБА_1 на роботу внесено до її трудової книжки 
Згідно договору № 4 від 01 листопада 2016 року на ОСОБА_1 покладено повну матеріальну відповідальність за всі передані їй, у встановленому порядку ФОП ОСОБА_2 , для роботи товарно-матеріальні цінності.
Відповідно до пунктів 3.14, 3.15, 3.16, 3.17, 3.24 посадової інструкції, на менеджера із збуту ОСОБА_1 , серед інших, покладено такі обов`язки: контроль дотримання правил зберігання і підготовки готової продукції до відправлення споживачам; визначення потреби в різних транспортних засобах і робочій силі для своєчасного відвантаження готової продукції та оформлення договорів на перевезення продукції з транспортними організаціями; організація і контроль своєчасного відвантаження готової продукції відповідно до укладених договорів; участь у здаванні, прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплексності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи; здійснення продажу товарів та продукції, що реалізується торговим закладом.
12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до 
ФОП ОСОБА_2 , у якій просила звільнити її з роботи за власним бажанням із 12 червня 2017 року. На копії заяви ОСОБА_1 , доданої до позову, наявний напис «з відпрацюванням два тижні», а на оригіналі заяви наданої відповідачем зроблено запис «без відпрацюванням два тижні провести інвент. мат. цінностей 12-13.06 звільнити 13.06.2017».
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 № 7-к від 13 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи менеджера зі збуту з 13 червня 
2017 року згідно статті 38 КЗпП України за власним бажанням, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01 листопада 2016 року по день звільнення.
Запис про звільнення ОСОБА_1 від 13 червня 2017 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України, на підставі наказу № 7-к від 13 червня 2017 року, внесено до трудової книжки ОСОБА_1 .
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 № 1 від 12 червня 2017 року призначено проведення повної інвентаризації активів та зобов`язань магазину з продажу будівельних матеріалів у 
АДРЕСА_1 з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 13 червня 2017 року, з обов`язковим складенням відповідних інвентаризаційних документів. Інвентаризацію наказано провести з 12 по 13 червня 2017 року. Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення із цим наказом відсутній.
13 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 склав акт № 1 про недостачу 
товарно-матеріальних цінностей на суму 2 120 грн.
13 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 склав акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, відповідно до якого наявний товар на суму 44 316,54 грн.
13 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 склав акт прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, відповідно до якого він передав, а ФОП 
ОСОБА_4 (його дружина) отримала товарні цінності на суму 
72 575,73 грн.
Згідно довідки ФОП ОСОБА_2 , грошові кошти з магазину по 
АДРЕСА_1 із 14 червня 2017 року не надходили та не оприбутковувались.
Відповідно до копій товарних чеків, прибуткових накладних та копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по 
АДРЕСА_1 , 13 червня - 24 червня 2017 року, 26 червня - 01 липня 
2017 року, 03 та 04 липня 2017 року, з магазину було відчужено товар окремим покупцям, товар передавався ФОП ОСОБА_4 та у магазин 
ТД-1, ТД-2.
Згідно копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по 
АДРЕСА_1 за період з 14 червня 2017 року по 
27 червня 2017 року вбачається, що до 24 червня 2017 року на кінець дня у магазині були готівкові кошти та наявний підпис про отримання цих готівкових коштів.
ФОП ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердив, що забирав готівкові кошти в магазині та у зошиті наявний його підпис. Грошові кошти він отримував від покупців за власний товар, який самостійно продав 
24, 26 та 27 червня 2017 року, підтвердив наявні записи про переміщення товару на склад ТД-1.
04 липня 2017 року ОСОБА_1 та інші працівники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулись до Управління Держпраці у Житомирській області із проханням провести перевірку ФОП ОСОБА_2 . У зверненні вказали, що у зв`язку з передачею майна вони працювали з 13 червня 
2017 року по 04 липня 2017 року та розрахунок з ними не проведено, трудові книжки вони не отримали.
05 липня 2017 року ФОП ОСОБА_2 направив лист-повідомлення ОСОБА_1 , в якому зазначив, що її звільнено за власним бажанням 13 червня 2017 року та оскільки вона відмовилась від підписання та ознайомлення із наказом про звільнення, отримати розрахункові, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, їй повідомлено про необхідність з`явитись, розписатись у всіх необхідних документах (наказ про звільнення, відомість про виплату грошей, трудовий договір) та отримати розрахункові і трудову книжку.
10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 із заявою про виплату їй невиплаченої заробітної плати у розмірі 4 022,72 грн за період роботи з 13 червня 2017 року по 04 липня 2017 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05 липня 2017 року по день фактичного розрахунку. Також просила видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі.
20 липня 2017 року ФОП ОСОБА_2 письмово повідомив 
ОСОБА_1 про те, що, враховуючи відсутність штату працівників, ним було прийнято рішення про закриття з 14 червня 2017 року магазину з продажу будівельних матеріалів по АДРЕСА_1 та розірвання договору оренди тимчасових споруд, в яких здійснювалась підприємницька діяльність.
ОСОБА_1 з січня по червень 2017 року включно було нараховано ФОП ОСОБА_2 17 111,03 грн. Заробітна плата у квітні та травні 
2017 року складала 3 200 грн на місяць.
Відповідно до акта № 1 від 13 червня 2017 року, складеного 
ФОП ОСОБА_2 та бухгалтером ДП «Автоцентр» ОСОБА_8, ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом про звільнення, а також від отримання розрахунку і трудової книжки.
Із табелю обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 з 01 червня 2017 по 30 червня 2017 року відпрацювала 8 днів. Останнім робочим днем вказано 13 червня 2017 року.
Із довідки, наданої ФОП ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_1 звільнена 13 червня 2017 року та із 14 червня 2017 року у ФОП ОСОБА_2 не працювала.
Згідно довідки ФОП ОСОБА_2 , станом на 11 вересня 2017 року перед ОСОБА_1 відсутня заборгованість по заробітній платі.
У відомостях про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, що подані до Бердичівської ОДПІ 
17 липня 2017 року, ФОП ОСОБА_2 прозвітував, що ОСОБА_1 у червні 2017 року була нарахована заробітна плата 2 711,03 грн та її звільнено 13 червня 2017 року.
Згідно відомості на виплату грошей № 14 за червень 2017 року 10 липня 2017 року ФОП ОСОБА_2 здійснив виплату ОСОБА_1 
2 182,37 грн заробітної плати.
З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ФОП ОСОБА_2 вбачається, що трудова книжка видана ОСОБА_1 10 липня 
2017 року.
Відповідно до листа від 14 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 повідомив ДП «Автоцентр» ТОВ «Нове тисячоліття» про закриття (припинення діяльності) магазину з продажу будівельних матеріалів у АДРЕСА_1 із 14 червня 2017 року. Аналогічне повідомлення адресовано міському голові м. Бердичева, датоване 06 липня 2017 року.
Відповідно до додаткової угоди від 14 червня 2017 року між ДП «Автоцентр» ТОВ «Нове тисячоліття» та ФОП ОСОБА_2 договір оренди торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 від 01 квітня 2017 року - розірвано. Складено акт від 14 червня 2017 року передачі-приймання тимчасових споруд - трьох торговельних павільйонів загальною площею 87,74 кв. м та акт прийому-передачі обладнання.
Згідно довідки ДП «Автоцентр» ТОВ «Нове тисячоліття» станом на 14 червня 2017 року погашено орендну плату згідно договору оренди торговельних павільйонів від 01 квітня 2017 року, який розірвано згідно додаткової угоди від 14 червня 2017 року. Із 19 червня 2017 року було укладено з 
ОСОБА_7 договір № 1 оренди тимчасових споруд (з обладнанням), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Використання примусової праці забороняється.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Відповідно до статті 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).
За положеннями статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суди попередніх інстанцій, встановили, що  ОСОБА_1 після написання заяви про звільнення продовжила працювати у ФОП ОСОБА_2 по 26 червня 2017 року, здійснюючи продаж товару покупцям та передачу товару у інші магазини.
При цьому доводи касаційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до того, що  ОСОБА_1 із 14 по 26 червня 2017 року не працювала, а здійснювала передачу та переоблік товару у зв`язку з закриттям магазину, проте таким доводам судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, з якою погоджується і Верховний Суд.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до наказу 
ФОП ОСОБА_2 № 1 від 12 червня 2017 року було призначено проведення у період 12-13 червня 2017 року повної інвентаризації активів та зобов`язань магазину з продажу будівельних матеріалів у АДРЕСА_1 з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 13 червня 2017 року, з обов`язковим складенням відповідних інвентаризаційних документів. 
Тобто, інвентаризація мала бути проведена 12-13 червня 2017 року, а не 
14-26 червня 2017 року.
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди не надали належної оцінки показанням свідків, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованими та містять відповідні висновки щодо оцінки доказів (груп доказів), в межах підстав та предмету позову.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судами приписів статті 117 КЗпП України.
У розглядуваній справі встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становив 1 440 грн, строк затримки розрахунку 590 робочих днів, між сторонами існував спір щодо строку припинення трудового договору та суми заробітної плати, належної до виплати при звільненні.
Вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованість по заробітній платі задоволено частково.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (96 819 грн) більш ніж у шістдесят разів перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні (1 440 грн), що є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.
Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи викладене, суди у розглядуваній справі мали всі підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суди дійшли обґрунтованого висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційних скарг, висновків суддів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень по суті вирішення справи не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року, у незміненій апеляційним судом частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року залишити без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 08 січня 2020 року, у незміненій апеляційним судом частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович