ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2021 року           справа №360/4900/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кузнєцової Ганни Петрівни, як представника ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 р.  у справі  № 360/4900/20 (головуючий І інстанції С.В. Борзаниця)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності та дій протиправними, скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                           ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі – відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо невиплати одноразової страхової виплати ОСОБА_1 у розмірі відповідно до частини 2 статті 34 Закону України № 1105-ХІV від 23.09.1999 “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (у редакції від 01.04.2014, що діяла на день визначення страхового випадку); визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 з 01.12.2015; скасувати постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі Луганської області про припинення щомісячної страхової виплати від 14.12.2015 № 1219/32612/12612/4; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 одноразову страхову виплату у розмірі відповідно до частини другої статті 34 Закону № 1105-ХІV від 23.09.1999 “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (у редакції від 01.04.2014, що діяла на день визначення страхового випадку); зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2015 по 01.07.2016.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року позов задоволено частково, а саме суд: визнав протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 з 01.12.2015; визнав протиправною та скасував постанову Станично-Луганського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Луганській області від 14.12.2015 № 1219/32612/12612/4 про припинення ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати; зобов`язав Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.12.2015 по 01.07.2016; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до Державного бюджету України судовий збір в сумі 840,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що суд протиправно переклав на позивача обов`язок відносно необхідності надати докази звернення до Фонду із заявою на одержання одноразової страхової виплати. Апелянт зазначає, що саме відповідач мав навести докази не звернення потерпілого за їх виплатою, про зо свідчить відсутність відповідної заяви у особовій справі.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що виплату припинено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо - переміщеної особи. Апелянт зазначає, що невиплачені суми щомісячних страхових виплат за минулий період будуть виплачені після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку. Крім того, відповідач не звернувся з новою заявою щодо поновлення виплати сум у спірний період.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , є громадянином України та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено інформацією, зазначеною в паспорті громадянина України (а.с. 4-7).
Відповідно до довідки МСЕК серія 10 ААА № 099256, позивачу 08.07.2014 встановлено стійку втрату працездатності - 25% з 01.07.2014 по 01.07.2016 (а.с. 5).
19.02.2015 позивач звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі відділенням у м. Краснодон, та продовження страхової виплати з 01.02.2015 по 31.05.2015 (арк. спр. 58). 
23.02.2015 Станично-Луганським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/32612/12612/1 “Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати”, якою продовжено потерпілому раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1555,56 грн, виплата провадилась з 01.02.2015 по 31.05.2015 (а.с. 42, 43).
06.05.2015 Станично-Луганським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/32612/12612/2 “Про продовження раніше призначеної, але не виплаченої щомісячної страхової виплати, якою продовжено потерпілому щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі: за липень 2014 року – 1555,56 грн, за серпень 2014 року – 1555,56 грн, за вересень 2014 року – 1555,56 грн, за жовтень 2014 року – 1555,56 грн, за листопад 2014 року – 1555,56 грн (а.с. 44).
11.06.2015 позивач звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі відділенням у м. Краснодон, та продовження страхової виплати з 01.06.2015 по 30.11.2015 (а.с. 57). 
15.06.2015 Станично-Луганським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/32612/12612/3 “Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати”, якою продовжено потерпілому раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1555,56 грн, виплата провадилась з 01.06.2015 по 30.11.2015 (а.с. 52, 53).
14.12.2015 Станично-Луганським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/32612/12612/4 “Про припинення  щомісячної страхової виплати”, якою припинено виплату ОСОБА_1 щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1555,56 грн, причина припинення: у зв`язку із зняттям з обліку справи потерпілого, причина зняття: закінчення терміну дії довідки (ВПО) (а.с. 45).
Відповідно до довідки відповідача від 21.01.2021 № 290/02-1 ОСОБА_1 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області (далі - відділення) з 01.07.2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р місто Краснодон Луганської області (наразі - м. Сорокине) віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відділенням не здійснено переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей” від 07.11.2014 №595, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014. Всі справи про страхові виплати потерпілих (членів їх сімей) залишились у відділенні на тимчасово окупованій території. З лютого 2015 року по листопад 2015 року ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - відділення в Станично-Луганському районі), де йому було виплачено щомісячні страхові виплати за період з 01.02.2015 по 30.11.2015 та здійснено виплату раніше призначеної але не виплаченої щомісячної страхової виплати за період з 01.07.2014 по 30.11.2014. Остання страхова виплата ОСОБА_1 за листопад 2015 року в сумі 1 555,56 грн. була перерахована відділенням в Станично-Луганському районі 17.11.2015 на його особовий рахунок, відкритий в ПАТ “Державний ощадний банк України”. Заборгованість по страховим виплатам перед потерпілим відсутня (а.с. 46).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а  також  у   старості  та  в  інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових  внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.
Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі – Закон № 1105-XIV) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини 7 статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Частиною 1 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина 5 статті 47 Закону № 1105-XIV).
Згідно з частинами 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України “Про оплату праці” .
Частиною 1 статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.
За положеннями пункту 3 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону   № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що він відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Частиною 10 вказаної статті 7 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.
Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України та позивач не звернувся до відповідача з заявою про продовження страхових виплат.
У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.
Матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати припинено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо - переміщеної особи. 
Водночас, статтею 46 Закону №1105-XIV, Фонду не надано повноважень щодо припинення страхових виплат у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо - переміщеної особи. 
Отже, підстави зазначені відповідачем не є передбаченими законом підставами для припинення виплат. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 року (№243/3505/16-ц) дійшла висновку, що ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат. 
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем продовжені виплати позивачеві щомісячних страхових виплат.
При цьому, відповідачем щомісячні грошові суми за спірний період не виплачені позивачеві з посиланням на не звернення останнього з заявою щодо поновлення виплати в цей період та не прийняттям окремого порядку. 
При цьому, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав встановлених Законом для не виплати сум страхових виплат за попередній період. 
Постанова КМУ № 365 та Порядок № 20, 27 не є законам, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем. 
Суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.
Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати страхових виплат особі  за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових виплат за минулий період (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.
За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 р. у справі N 826/12123/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 р. та ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, визнано нечинним Порядок здійснення  контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним  особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. N 365. 
Суди дійшли до висновку, що положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 обмежують осіб, що належать до ВПО у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.
За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, після нового звернення позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі “Суханов та Ільченко проти України” (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: “перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою” (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
Як зауважив ЄСПЛ, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, пункт 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, пункт 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Об`єднаного Королівства», заява № 20166/92, пункт 36).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов протиУкраїни», № 20372/11, пункт 65; рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09, пункт 93).
З урахуванням викладеного суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач, не виплачуючи позивачу страхові виплати, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позов.
Щодо позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві одноразової страхової виплати протиправною та зобов`язання здійснити її виплату, суд зазначає наступне.
Правовідносини, що виникли між потерпілим від нещасного випадку на виробництві, який стався з позивачем у 2014 році, регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.
Статтею 21 Закону № 1105-XIV передбачено перелік соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків.
Так, за п.1 ч.1 зазначеної статті, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку, зокрема: своєчасно  та  в  повному  обсязі  відшкодовувати   шкоду, заподіяну  працівникові  внаслідок  ушкодження його здоров`я або в разі його смерті,  виплачуючи йому або особам,  які перебували  на його утриманні:  а) допомогу   у  зв`язку  з  тимчасовою  непрацездатністю  до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;  б) одноразову допомогу  в  разі  стійкої  втрати  професійної працездатності або смерті потерпілого; в) щомісяця  грошову  суму  в разі часткової чи повної втрати працездатності,  що  компенсує   відповідну   частину   втраченого заробітку потерпілого; г) пенсію  по  інвалідності  внаслідок  нещасного  випадку на виробництві або професійного захворювання; д) пенсію  у  зв`язку  з  втратою  годувальника,  який  помер внаслідок   нещасного  випадку  на  виробництві  або  професійного захворювання; є) допомогу дитині відповідно до статті 9 цього Закону; 
Згідно частин 1 та 2 статті 28 Закону № 1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього  Закону  Фонд  соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам,  які мають на це право,  у разі настання страхового випадку. 
Зазначені грошові суми складаються із: 1) страхової  виплати  втраченого  заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня  втрати  потерпілим  професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);  2) страхової  виплати  в  установлених  випадках  одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам,  які перебували на утриманні померлого);  3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому;  4) страхової виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника; 5) страхової   виплати   дитині,   яка  народилася  інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;  6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. 
Таким чином, страхова виплата одноразової допомоги потерпілому є одним з видів відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я.
Відповідно до статті 40 Закону № 1105-XIV, страхові виплати  провадяться  щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від  нещасних  випадків  дні  на  підставі постанови цього Фонду або рішення суду:  потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; особам, які мають  право  на  виплати  у  зв`язку  із  смертю годувальника,  -  з  дня  смерті  потерпілого,  але  не раніше дня виникнення права на виплати. 
Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі  смерті  потерпілого  -  у  місячний  строк  з  дня  смерті застрахованого особам, які мають на це право. 
Якщо справи  про  страхові  виплати  розглядаються  вперше по закінченні трьох років  з  дня  втрати  потерпілим  працездатності внаслідок   нещасного  випадку  або  з  дня  смерті  годувальника, страхові виплати провадяться з дня звернення. 
Порядок та умови призначення одноразової допомоги потерпілим від нещасного випадку на виробництві до 01.10.2018 визначався положеннями Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат», затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 № 715/13982 (далі - Порядок № 24), а з 01.10.2018 Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування України № 11 від 19.07.2018 (надалі - Порядок №11 від 19.07.2018) 
Відповідно до п.1.6 Порядку №24 справа про страхові виплати потерпілого повинна формуватися за його бажанням в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням роботодавця або за місцем проживання потерпілого. Обраний за місцезнаходженням роботодавця або за місцем проживання потерпілого робочий орган здійснює перерахування та проведення страхових виплат потерпілому. 
Відповідно до п.3 Порядку № 24, одноразова допомога     потерпілому     призначається     при встановленні МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. 
За положенням пп.1 п.3.1 Порядку,  Для   призначення  одноразової  допомоги  та  щомісячної страхової виплати до робочого  органу  виконавчої  дирекції  Фонду 
подаються, зокрема,  заява потерпілого про призначення страхових виплат.
Згідно п.3.2 Порядку, якщо потерпілий за станом здоров`я чи з інших причин  не може  одержати  зазначені  у  підпункті 3.1 пункту 3 цього Порядку документи,  їх одержує  та  подає  відповідний  страховий  експерт робочого органу виконавчої дирекції Фонду.
Пунктом 3.5.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат», затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 22 червня 2007 № 715/13982 (далі - Порядок № 24)  передбачено, що одноразова   допомога   потерпілому   визначається   з розрахунку його середньої  заробітної  плати  (доходу)  за  кожний відсоток   втрати   професійної   працездатності,   але   не  вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої   справляються   внески  до  Фонду,  на  час  настання  права потерпілого на страхову виплату.
Аналіз наведених норм Закону та положення Порядку, дає підстави для висновків, що одноразова допомога виплачується у   разі   встановлення  МСЕК стійкої  втрати  професійної  працездатності із  розрахунку  середньомісячного  заробітку потерпілого  за  кожний  відсоток  втрати  потерпілим  професійної працездатності,  але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної  плати (доходу), з  якої  справляються внески до Фонду.
Отже,  право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
 Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.07.2018 (справа №165/551/17) та від 22.08.2019 (справа № №130/3377/15-а).
При цьому, зі змісту зазначених норм вбачається, що зазначена одноразова допомога виплачується на підставі відповідної заяви потерпілого.
Судом встановлено, що позивачу 08.07.2014 встановлено стійку втрату працездатності - 25%.
Позивач з 01.07.2014 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області.
Матеріали справи не містять документального підтвердження звернення позивача із заявою про призначення одноразової страхової допомоги у разі стійкої втрати професійної працездатності до відділення в Станично-Луганському районі та інших відділень Управління, розташованих на території, підконтрольній українській владі. З пояснень відповідача вбачається, що позивач з такою заявою не звертався.
Суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1  статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2   статті 55 Конституції України, статей  2,  5 КАС України.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, гарантоване   статтею 55 Конституції України  й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 КАС України).
Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.
Отже, оскільки питання виплати позивачу одноразової страхової допомоги у разі стійкої втрати професійної працездатності відповідачем не вирішувалося,  суд вважає передчасними вимоги в цій частині.
На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати йому одноразової страхової виплати протиправною та зобов`язання відповідача здійснити одноразову страхову виплату.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвокат Кузнєцової Ганни Петрівни, як представника ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 р.  у справі  № 360/4900/20 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 р.  у справі  № 360/4900/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 07 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                          Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                             І.Д. Компанієць

                                                                                                      Г.М. Міронова