У х в а л а    
 
01 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 727/7132/14
 
провадження № 61-8172ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 серпня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року за  заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») звернулося до суду із вказаною заявою. 
Свої вимоги мотивувало тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2014 року позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитну заборгованість у розмірі 94 448 грн 17 коп., а також судові витрати, на підставі якого було видано виконавчий лист № 727/7132/14-ц від 01 грудня 2014 року, де стягувачем є ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», а боржником ОСОБА_1 .
Вказувало, що 12 листопада 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» відступив ТОВ «Росвен Інвест Україна право вимоги за кредитним договором від 16 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та позичальником ОСОБА_1 .
Зазначало, що на момент подання заяви ТОВ «Росвен Інвест Україна»  про заміну сторони, згідно з відомостями Автоматизованої системи  виконавчого провадження  відсутнє відкрите  виконавче провадження  про стягнення  боргу з  ОСОБА_1   на користь  ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» чи  ТОВ «Росвен  Інвест Україна»  за кредитним договором від 16 червня 2007 року.
Враховуючи викладене, заявник просив замінити вибулого стягувача, а саме ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна» у виконавчому листі № 727/7132/14-ц від 01 грудня 2014 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2014 року по справі №727-7132/14-ц.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, заяву ТОВ «Росвен Інвест Україна» задоволено.
 
Змінивши сторону (стягувача) у виконавчому провадженні, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підставою для заміни процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула в цих відносинах.
 
У травні 2021 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, що надійшла 17 травня 2021 року, в  якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Росвен Інвест Україна» відмовити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення. 
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України, передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення про заміну сторони виконавчого провадження.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 442 ЦПК України.
 
Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Підставою правонаступництва є відступлення права вимоги відповідно до положень глави 47 ЦК України.
 
Правонаступництвом у виконавчому провадженні є заміна однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав його попередника до іншої особи, що раніше не брала участь у виконавчому провадженні. 
 
Підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Виходячи із приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, заміна осіб у окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Приймаючи до уваги положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином чи правонаступництвом на стадії виконання судового рішення, відбувається вибуття кредитора. Заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, переходить і право бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним для розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11 провадження № 61-46230св18.
 
Крім того, частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Відтак, вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Аналогічні висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 456/3808/14-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18).
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2014 року позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитну заборгованість у розмірі 94 448 грн 17 коп., а також судові витрати, на підставі якого було видано виконавчий лист № 727/7132/14-ц від 01 грудня 2014 року, де стягувачем є ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», а боржником ОСОБА_1 
12 листопада 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» відступив ТОВ «Росвен Інвест Україна право вимоги за кредитним договором від 16 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та позичальником ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з Реєстру передачі прав вимоги згідно з Договором факторингу від 12 листопада 2018 року, права вимоги за кредитним договором від 16 червня 2007 року, де боржником є ОСОБА_1 відступаються на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна».
 
Відтак, враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, змінивши стягувача у виконавчому провадженні, оскільки встановили, що відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 12 листопада 2018 року та згідно з витягом з реєстру передачі прав вимоги до договору відступлення прав вимоги, які є належними та допустимими доказами на підтвердження передачі ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» своїх прав ТОВ «Росвен Інвент України», що передбачено пунктами 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, тому така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
 
Крім того, судом попередньої інстанцій обґрунтовано зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
Отже доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на їх законність й обґрунтованість, а є лише незгодою заявника з їх змістом.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Правильне застосовування норм ЦПК України є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а  наведені у  ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
 
З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки, касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від  25  серпня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від  13  квітня 2021 року за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                       О. М. Осіян

                                                                                                   О. В. Білоконь

                                                                                                                 Н. Ю. Сакара