ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2021 р.           Справа№ 911/2824/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Тищенко О.В. 

секретар судового засідання        Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм»               
на рішення   Господарського суду Київської області
від                             29.10.2020 (повний текст складено 09.11.2020)
у справі           № 911/2824/19 (суддя Лилак Т.Д.)
за позовом  Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави
                                       в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії
                                       та кадастру
до                               Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм»    
за участю     третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  
                   1)  Головного управління Держгеокадастру у Київській області
                   2)  ОСОБА_1 
про                           витребування з незаконного володіння земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Чернігівської області  (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області  в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм»  (далі - ТОВ «Нива Фарм», відповідач) про витребування з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру земельної ділянки площею 2,0000 га кадастровий номер 3225583600:01:005:0025 для ведення особистого селянського господарства на території Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області. В обґрунтування своїх вимог зазначив про порушення Головним управлінням Держземагентства у Київській області законодавчих вимог під час надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, а відтак й незаконне вибуття вказаної землі із власності держави поза її волею в особі відповідного органу, який виконує функції держави у відповідних правовідносинах - Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, що є правовою підставою для її витребування з чужого незаконного володіння, зокрема, Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм» з визначених ст. 388 ЦК України підстав.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.12.2019 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі - третя особа-1) та ОСОБА_1 (далі - третя особа-2).
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.10.2020 у справі № 911/2824/19 позов задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм» на користь держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру земельну ділянку площею 2,0000 га кадастровий номер 3225583600:01:005:0025 для ведення особистого селянського господарства на території Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області.    Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм»    на користь прокуратури Чернігівської області 1 921, 00 грн. судового збору.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Нива Фарм»  оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України у взаємозв`язку із ст. 19 Конституції України та ст. 118 Земельного кодексу України,  оскільки Головне управління Держгеокадастру у Київській області в межах процедури безоплатної передачі земельної ділянки державної власності у власність громадянина ОСОБА_1 діяло у порядку та в спосіб, передбачений імперативними нормами Земельного кодексу України (ст.118), які не надають відповідному суб`єкту владних повноважень права відмовити у передачі земельної ділянки у власність з підстав, прямо не встановлених законом, що, в свою чергу, свідчить, що вибуття спірної земельної ділянки із володіння держави відбулось за волею розпорядника земель, який діяв у порядку та спосіб, встановлений законом. Крім цього, апелянт стверджував, що  судом першої інстанції було застосовано закон, який не підлягав застосуванню (п.п. 198, 199 Порядку №1051), та не застосовано у даному контексті положення  ч. 2 ст. 19 Конституції України, які підлягали застосуванню, внаслідок чого дійшов передчасного висновку, що третя особа-1 під час розпорядження землями державної власності          сільськогосподарського призначення не позбавлена можливості здійснювати перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації». Апелянт також вказував на порушення місцевим господарським судом вимог процесуального права (ч. 4 ст. 11, ч. 4 ст. 236 ГПК України), а саме, не враховано рішення ЄСПЛ та правових висновків Верховного Суду.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як  законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, прокурор не погодився з доводами апелянта про те, що ГУ Держгеокадастру у Київській області в межах процедури безоплатної передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 діяло у порядку і спосіб, які передбачені Законом, а рішення вказаного органу щодо спірної земельної ділянки є правомірним вираженням волі з боку держави, адже рішення, прийняте з порушенням прямої законодавчої заборони щодо повторної безоплатної передачі громадянину земельної ділянки не може бути правомірним, здійснення ГУ Держгеокадастру у Київській області розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як правомірне вираження волі з боку держави. Прокурор вважав, що оскільки попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_1 право на неї набуто з порушенням вимог законодавства, вона вибула із власності держави поза волею народу, в т.ч. мешканців територіальної громади Лозовоярівської сільської ради, тому з урахуванням ст. ст. 388, 393 ЦК України підлягає витребуванню у добросовісного набувача в судовому порядку. Таке витребування, на переконання прокурора, здійснюється згідно приписів чинного законодавства та відповідає критерію законності втручання в право особи на мирне володіння майном згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції. За твердженнями прокурора, витребування земельної ділянки у даному випадку не становить непропорційне втручання у право власності, оскільки ТОВ «Нива Фарм», як добросовісний набувач, матиме право та можливість скористатися передбаченими законом механізмами щодо відшкодування понесених витрат на придбання майна та інших збитків. З приводу доводів  апелянта про те, що без визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-4769/15-18-сг від 29.05.2018 у господарського суду відсутні підстави для встановлення факту, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) не з її волі,  прокурор посилався на чітку правову позицію з приводу того, що скасування незаконних рішень про передачу земельної ділянки у власність первісному набувачу, яка у подальшому ним була відчужена, при застосуванні ст. 388 ЦК України не є належним способом захисту порушених прав, неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11.02.2020 у справі №922/614/19. Стосовно тверджень щодо неправильного застосування  норм матеріального права, прокурор стверджував, що положення Порядку № 1051 свідчать про наявність в розпорядженні органів Держгеокадастру достатнього обсягу повноважень для  отримання відповідної документації від підприємств, установ та організацій, в тому числі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, зокрема, щодо використання права на безоплатну приватизацію, для прийняття законного та  обґрунтованого рішення  за результатами розгляду звернень громадян. Разом з цим, прокурор вказував, що  при розгляді звернення ОСОБА_1 посадовими особами ГУ Держгеокадастру  в області такі можливості не використано, внаслідок чого фізичній особі незаконно повторно в порядку безоплатної приватизації передано у власність земельну ділянку тощо.
В судове засідання апеляційної інстанції 06.04.2021 з`явився представник прокуратури, представники позивача, відповідача та  третіх осіб 1 та 2 не з`явились незважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про відкладення розгляду справи, яку за наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення уповноваженим представником позивача отримано 30.03.2021, уповноваженим представником третьої особи-1 - 29.03.2021, згідно даних з офіційного сайту Укрпошти  уповноваженим представником відповідача отримано 31.03.2021. Крім цього, згідно даних з офіційного сайту Укрпошти  направлена третій особі-2 ухвала суду про відкладення  станом на 01.04.2021 не вручена під час доставки.
За приписами ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень ст. 242 ГПК України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Положеннями ч. 11 вказаної статті ГПК України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
В Перехідних положеннях ГПК України, а саме, в п. 17 та пп. 17.1 визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.
Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України  днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п. 3);  день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5).
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, які регулюють відносини між ними.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. п.11,  17 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Рекомендовані поштові відправлення, в тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Відповідно до п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Апеляційним судом в зв`язку з цим враховано позицію Верховного Суду (постанови від 13.01.2020 у справі №  910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19), відповідно до якої касаційний господарський суд, здійснивши аналіз ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких в процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, й судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявних порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, факт неотримання третьою особою-2 поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, враховуючи, що апеляційним судом здійснено необхідні заходи щодо повідомлення третьої особи-2 про дату, час та місце цього засідання шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про  за належною адресою, а також те, що матеріали даної справи не містять доказів наявних порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку,  що третя особа-2 вважається належним чином повідомленою про наявність судового розгляду даної справи апеляційним  господарським судом.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 06.04.2021 представники позивача, відповідача, третіх осіб 1 та 2, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на їх належне повідомлення про  дату, час і місце розгляду справи,  за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за можливе  розглядати справу за відсутності  цих учасників за наявними у справі матеріалами.
Представник прокуратури в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши пояснення представника прокуратури, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 26.03.2018 №10-2576/15-18-сг «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою», за результатом розгляду клопотання ОСОБА_1 від 19.03.2018 № 5256/0/94-18, йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власност на території Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області орієнтованого розміру 2,000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2018 №10-4769/15-18-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га (кадастровий номер 3225583600:01:005:0025), розташованої на території Лозовоярівської сільської ради Яготинського району за межами населеного пункту, а також передано її у власність для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вищезгаданого наказу від 29.05.2018 № 10-4769/15-18-сг згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 31.05.2018 за № 26452268 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3225583600:01:005:0025 для ведення особистого селянського господарства на території Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області.
Після набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3225583600:01:005:0025, вона була відчужена на підставі Договору купівлі-продажу від 27.06.2018 серія та номер 785, згідно якого власником земельної ділянки є ТОВ «Нива Фарм».
Звертаючись з даним позовом до суду,  прокурор зазначив, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 04.01.2018 № 25-132/14-18-сг вже отримував в приватну власність (право зареєстровано 16.02.2018) земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 7421481600:04:000:0803) для ведення особистого селянського господарства на території Ваганицької сільської ради Городнянського району Чернігівської області.
За твердженнями прокурора,  оскільки ОСОБА_1 на час отримання спірної земельної ділянки використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, передача ОСОБА_1 земельної ділянки згідно наказу від 29.05.2018 № 10-4769/15-18-сг відбулась з порушенням приписів ст. 116, 118, 121 ЗК України, а спірна земельна ділянка безпідставно вибула з державної власності. Тому прокурор вважав за необхідне витребувати спірну земельну ділянку від ТОВ «Нива Фарм», яке є останнім набувачем земельної ділянки, на підставі ст. 388 ЦК України на користь держави.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що прокурором не доведено належних підстав для представництва інтересів держави в суді, що в свою чергу свідчить про відсутність у прокурора процесуальної дієздатності у даній справі.
По суті позовних вимог відповідач вказував на безпідставне посилання прокурора на  приписи ст. 387 ЦК України, оскільки ця норма передбачає право власника витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, а в даному випадку відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу, який не визнано недійсним, що унеможливлює застосування ст. 387 ЦК України.
З приводу іншої підстави для витребування земельної ділянки згідно ст. 388 ЦК України відповідач зазначив про необхідність встановлення, що він є саме добросовісним набувачем, а не власником землі, а також наявності однієї з наведених в ст. 388 ЦК України умов, за настання якої майно може бути витребуване у добросовісного набувача.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 469/1346/18 та постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.03.2020 № 910/8965/18, відповідач зазначив, що повернення майна у володіння держави через віндикаційний позов може бути досягнуто виключно за обов`язкової наявності такої передумови, як визнання судом незаконним первісного рішення, на підставі якого відбулось вибуття майна, тобто необхідна оцінка з відповідними наслідками саме першого у ланцюгу правочину.
За твердженнями  відповідача,  для задоволення вимоги прокурора про витребування від відповідача земельної ділянки, суд має надати оцінку та визнати недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області від 29.05.2018 № 10-4769/15-18-сг, за яким земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 . Проте, така вимога у даній справі прокурором не заявлена та має розглядатись в порядку цивільного судочинства, що також підтверджується практикою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.
З огляду на наведене, відповідач вважав,оскільки суд в ході розгляду даної справи позбавлений можливості вирішувати питання щодо незаконності (недійсності) наказу від 29.05.2018 № 10-4769/15-18-сг та надавати йому правову оцінку,  позовна вимога прокурора про витребування спірної земельної ділянки є передчасною, отже не підлягає задоволенню.
Крім цього, відповідач посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справах, в яких було констатовано порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Гладишева проти Росії, Пчелінцева та інші проти Росії)  та зазначено, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним та відповідно витребування спірної земельної ділянки у відповідача як добросовісного набувача, матиме наслідком невиправдане втручання у право мирного володіння майном та свідчитиме про порушення вимог Першого протоколу до Конвенції.
З приводу підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором та процесуальної дієздатності прокурора у даній справі, слід зазначити, що за змістом ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, які визначені законом.
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Згідно Рекомендацій Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України   щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2   ст.129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України містять відсилання до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, в даному випадку це Закон України «Про прокуратуру», за змістом ч. 3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором в порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.
З огляду на наведене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України   (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99  висловлено позицію, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
В кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави в суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Слід зазначити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
З огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, апеляційним судом  враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц щодо застосування норм права з приводу того, що повноваження органів влади, зокрема, й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтованою прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Велика Палата Верховного Суду 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави,  це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Звертаючись з даним позовом до суду в інтересах держави, прокурор зазначив про необхідність їх захисту та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.
Як встановлено матеріалами справи, листом від 18.04.2019 № 05/1-580вих-19 прокуратурою Чернігівській області  повідомлено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру про те, що окремі громадяни, в тому числі ОСОБА_1 , з порушенням вимог земельного законодавства отримали у власність земельні ділянки на території Чернігівської та Київської областей.
У відповідь на цього листа прокуратури Держгеокадастром України надано формальну відповідь із посиланням на приписи законодавства і без зазначення вжитих або запланованих для поновлення порушеного права держави дій.
В подальшому прокуратура області повторно звернулася із аналогічним листом від 04.06.2019 № 05/1-840вих-19 та інформувала про необхідність вжиття заходів спрямованих на поновлення порушеного права.
В свою чергу Держгеокадастр України інформував прокуратуру про те, що ним надано доручення Головному управлінню Держгеокадастру у Чернігівській області вжити заходів реагування, що свідчить про формальний розгляд листів та ігнорування наявних порушень, адже до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не входить надання оцінки та вжиття заходів реагування щодо прийнятих наказів Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області.
Водночас, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області листом від 20.06.2019 № 10-10-0.222-8237/2-19 також не висловлено намірів щодо вжиття заходів реагування.
В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018270000000132, яке розпочато 05.06.2018, проводилися окремі слідчі дії, в тому числі й щодо вилучення у розпорядника земель - Головного управління Держгеокадастру у Київській області документів про незаконну приватизацію ОСОБА_1 земельної ділянки, що свідчить про обізнаність цих органів про допущені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок громадянам.
Вищенаведені обставини свідчать про те, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру була обізнана про ймовірні порушення інтересів держави, попри те, обмежившись лише листуванням з ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області щодо необхідності вжиття ним відповідних заходів реагування, з вимогами про усунення допущених порушень земельного законодавства до суду не зверталася, отже не вживала заходів, спрямованих на захист інтересів держави.
З огляду на наведене, прокурор належним чином обґрунтував наявність порушень інтересів держави та необхідність їх представництв в суді прокуратурою в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з урахуванням конкретних, встановлених в даній справі, обставин та суб`єктного складу сторін.
За приписами ст. ст. 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб,які передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу (далі - ЗК України)  визначено, що  до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.
Однією із категорій земель, на які за основним цільовим призначенням поділяються землі України, є землі сільськогосподарського призначення.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
За змістом ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу  (ч. 6 ст. 118 ЗК України) 
За приписами ч. 4 ст. 122  ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч.8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України).
Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
За змістом ч. 1, 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, в порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Призначенням державного земельного кадастру згідно ст. 194 ЗК України є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Відповідно до пп. 1, 3, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333, головне управління Держгеокадастру в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.
Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством; здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації.
Згідно пп. 1, 3, 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері земельних відносин.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:
- організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах;
- розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи;
Положеннями ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
За змістом ст. ст. 2, 6, 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» унормовано, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до пп. 4, 5, 198, 199 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.
До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.
Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей.
Крім випадків, передбачених п.п. 162 і 163 цього Порядку, відомості Державного земельного кадастру надаються, зокрема, громадянам у формі довідки про наявність у Державному земельному кадастрі відомостей про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання) за формою згідно з додатком 51 (з метою додержання вимог ч.4 ст. 116 ЗК України).
Надання відомостей з Державного земельного кадастру, передбачених п. 198 цього Порядку, здійснюється державними кадастровими реєстраторами відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр».
За змістом додатку 51, що визначає форму довідки про наявність в Державному земельному кадастрі відомостей про одержання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення (використання), пошук інформації до вказаної довідки може здійснюватись за такими даними: кадастровий номер, власник (користувач): прізвище, ім`я по батькові/найменування, податковий номер/номер та серія паспорта фізичної особи.
Вищезгадані законодавчі приписи та надані ними органам державної влади повноваження, зокрема, в частині ведення Державного земельного кадастру, свідчать про те, що третя особа-1 під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не позбавлена можливості здійснювати перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах вимог безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.
За приписами  ч.  2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до  ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦК України).
За змістом наведених вище нормативних приписів необхідним є встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.
Виходячи з системного аналізу наведеної норми закону, витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, в тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.
Згаданий спосіб захисту орієнтовано на захист безпосередньо права власності і не пов`язано з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.
Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття його з володіння, наявність спірного майна в незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Відповідно до ст. 388 ЦК України власник з дотриманням вимог цієї статті може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, які посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК  України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст..= 2 цього Кодексу.
Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є згідно ч. 1 ст. 324 ЦК України об`єктами права власності Українського народу.
Кожна фізична або юридична особа відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте такі положення жодним чином не обмежують права держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол, який ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, ст.10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, тоді як розуміння змісту положень Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до п. 166 рішення ЄСПЛ «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 згідно з усталеною практикою Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Отже, згідно практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційно визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, який має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
За приписами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
З огляду на аналіз вище визначених норм в їх сукупності,  суд першої правомірно визнав обґрунтованими доводи прокурора щодо порушення вимог законодавства при прийнятті ГУ Держгеокадастру у Київській області наказу 29.05.2018 № 10-4769/15-18-сг та, як наслідок, порушення виданням зазначеного наказу інтересів держави, які полягають в охороні належної Українському народу землі, як національного багатства, а також у збереженні рівності права власності на землю усіх громадян, позаяк Український народ, делегуючи право розпорядження належною йому землею державі в особі відповідних органів, має законні очікування, що ці органи під час такого розпорядження будуть діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вище згадувалось, після отримання спірної земельної ділянки у власність, ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького РНО Київської області Мусієнко М.М. за реєстровим номером 785, відчужено земельну ділянку на користь ТОВ «Нива Фарм» (код ЄДРПОУ 35652231) (відповідачу), що підтверджується внесеними до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записами та копією договору купівлі-продажу, який надано відповідачем.
Тобто, право власності ОСОБА_1 припинено шляхом відчуження такого права на користь ТОВ «Нива Фарм», яке станом на момент звернення з  даним позовом до суду, є власником спірної земельної ділянки, що підтверджується Інформаційною довідкою щодо відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якій зазначено підставою виникнення у відповідача права власності  договір купівлі-продажу земельної ділянки № 785 від 27.06.2018.
Оскільки спірну земельну ділянку третьою особою-1 надано у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог законодавства, подальше відчуження земельної ділянки за кадастровим номером 3225583600:01:005:0025 на користь ТОВ «Нива Фарм» також відбулось з порушенням вимог законодавства особою, яка не мала права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою. Зокрема, спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, тоді як видача третьою особою-1 спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття цієї землі з державної власності з огляду на неправомірність дій відповідного органу державної влади по передачі цієї землі у власність.
За таких обставин,  апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що набуття земельної ділянки у власність відповідачем відбулось з порушенням вимог ст. 328, 330 ЦК України, відтак на підставі ст. 387, 388 ЦК України спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ТОВ «Нрива Фарм» на користь держави в особі позивача, як центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.
При цьому, витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності: здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог законодавства, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.
Водночас, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача у даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі із державного власності у власність громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та рівності усіх громадян на отримання такого права, а також захист суспільного інтересу загалом - права власності Українського народу на землю, шляхом відновлення правового порядку в частині поновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, а такий захід є пропорційним визначеним цілям - відновлення права власності Українського народу на землі сільськогосподарського призначення та рівність усіх громадян у праві на отримання такої землі у власність.
Враховуючи характер спірних правовідносин, встановлені обставини та правові норми, які підлягають застосуванню, втручання держави в право ТОВ «Нива Фарм» на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, закладеним в ст.1 Першого протоколу, у зв`язку з чим відповідні твердження відповідача (апелянта) про порушення ст. 1 Першого протоколу у разі задоволення позову прокурора, є безпідставними та необґрунтованими.
З огляду на   наведене та те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника - Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, подальше відчуження спірної земельної ділянки, як і набуття її у власність ТОВ «Нива Фарм» відбулось з порушенням вимог ст. 328, 330 ЦК України, відтак суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідна земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача на користь держави в особі позивача, як центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права, не застосування норм, які підлягають застосуванню, та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Фарм» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 29.10.2020 у справі     № 911/2824/19 - без змін.
Матеріали справи № 911/2824/19 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України. 

                                                          Повний текст постанови складено 09.04.2021 

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                О.В. Тищенко