У Х В А Л А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
04 червня 2021 року                                                                      
м. Київ
 
справа № 311/1807/19
провадження № 51-3786ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Васильківського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року,
 
в с т а н о в и в:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Васильківського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та апеляційні скарги потерпілих  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8  залишено без задоволення, а вирок Васильківського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року -  без зміни.
Як установлено судами,   ОСОБА_5 , працюючи на посаді водія ТОВ «ЮМДЖИ РЕСУРС», керуючи закріпленим за ним автомобілем  «КамАЗ 65117-010-65», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 10 серпня 2018 року біля 14:35  на автодорозі Харків-Сімферополь, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель семи осіб та заподіяння двом особам тяжких тілесних ушкоджень, восьми особам – середньої тяжкості тілесних ушкоджень  та чотирьом потерпілим – легких тілесних ушкоджень за таких обставин.
Відповідно до наказу №221 від 06 серпня 2018 року водія ТОВ «ЮМДЖИ РЕСУРС» ОСОБА_5 на автомобілі «КамАЗ 65117-010-62», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відправлено у відрядження до м.Енергодара Запорізької області з 10 серпня 2018 року до 17 серпня 2018 року.
10 серпня 2018 року зазначений автомобіль «КамАЗ 65117-010-62», оглянуто водієм ОСОБА_9 та механіком підприємства, про що зроблено відповідні відмітки в журналі обліку виходу автомобіля на лінію та повернення з лінії та в подорожньому листі від 10 серпня 2018 року № 551679. Встановлено, що 10 серпня 2019 року перед виїздом цього автомобіля з території ТОВ «ЮМДЖИ РЕСУРС», розташованого за адресою: Донецька область, м. Дружківка, сщ. Старорайське, вул. Польова, 112, у вказаного транспортного засобу мала місце несправність рульового управління, а саме зношування деталей шарніра тяги сошки рульового механізму зумовлене тим, що конструктивне виконання шарніру не відповідало вимогам підприємства-виробника. Крім того, в процесі руху з`явились та посилювались ознаки, які характеризували несправність рульового управління, а саме нестійкий рух автомобілю від заданого напрямку, надмірно збільшений вільний хід рульового колеса та інші ознаки.
Таким чином, водій ОСОБА_10 до моменту виїзду в рейс автомобіля «КамАЗ 65117-010-65», реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом проведення оглядів та опробувань, а також і під час керування транспортним засобом мав технічну можливість виявити несправність рульового механізму, однак перед виїздом, не забезпечив технічно справний стан вказаного автомобіля, виїхав на маршрут та під час руху не стежив за його технічним станом, хоча міг виявити технічну несправність, а при виявленні ознак, які характеризують несправність рульового управління, ОСОБА_10 повинен був відмовитися від подальшої експлуатації цього автомобіля, оскільки рух транспортних засобів, у яких технічний стан рульового управління не відповідає експлуатаційним умовам заборонено, однак, останній продовжив рух за маршрутом.
Цього ж дня, приблизно о 14:35, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «КамАЗ 65117-010-65», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь, з боку м. Харкова в напрямку м. Сімферополя на території Василівського району, Запорізької області.
У цей же час, у зустрічному йому напрямку, рухався автобус «Mercedes- Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який здійснював нерегулярні пасажирські перевезення за маршрутом смт. Кирилівка - м. Запоріжжя. В салоні його автомобіля перебували пасажири ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_8 , ОСОБА_24 , малолітні ОСОБА_25 , 2014 року народження, ОСОБА_26 , 2011 року народження, ОСОБА_27 , 2009 року народження, ОСОБА_28 , 2013 року народження, ОСОБА_29 2012 року народження, ОСОБА_30 , 2011 року народження.
Під час руху, в районі 329 км + 550 м вказаної автодороги, автомобіль «КамАЗ 65117-010-62» під керуванням водія ОСОБА_31 , у зв`язку з несправним рульовим керуванням, а саме роз`єднанням деталей шарніру поздовжньої рульової тяги автомобіля, почав в некерованому стані зміщуватися вліво, перетнув горизонтальну суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автобусом «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку.
В результаті зіткнення пасажири автобуса «Mercedes-Benz Sprinter» ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітні ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події, малолітній ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з отриманими тілесними ушкодженнями був доставлений до медичного закладу, де цього ж дня помер, та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з отриманими тілесними ушкодженнями був доставлений до медичного закладу, де помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Пасажири автобуса ОСОБА_16 , 2006 року народження та ОСОБА_7 отримали тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , та водій автобусу ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, а пасажири ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 та малолітній ОСОБА_25 , 2014 року народження отримали легкі тілесні ушкодження.
Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п. 2.3 а), б), п.  31.1, п. 31.4 та п. 31.4.2 б), г) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, що відповідно до висновку комплексної комісійної інженерно-транспортної експертизи від 19 квітня 2019 року з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП.

 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість у зв`язку з незастосуванням положень статей 69, 75 КК України,виклав вимогу про зміну оскаржуваних судових рішень в частині призначеного покарання, шляхом пом`якшення призначеного засудженому за ч.3 ст. 286 КК України основного покарання, із застосуванням ст. 69 КК України до чотирьох років позбавлення волі та звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки на підставі статей 75, 76 КК України.
Крім того вказує, що суд мав би врахувати положення ст. 69-1 КК України та призначити засудженому основне покарання у межах двох третин максимального строку покарання, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання необґрунтовано  не врахував жодних обставин, які пом`якшують покарання, не повною мірою зважив на особу ОСОБА_5 , який  визнав себе винним та щиро розкаявся, вчинив злочин з необережності, в міру можливості компенсував матеріальні збитки потерпілим, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне місце проживання та утримує неповнолітню дитину,а суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з таким вироком.
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п.2 ч.2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини  ОСОБА_33 та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у касаційній скарзі захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах. Згідно з ч.2  ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до  ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Для вибору такого покарання норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з  альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх  конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року зазначено, що справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини (справа № 682/956/17, провадження № 13-31кс19).
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років врахував характер, ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, згідно ч. 3 ст. 25 КК України є необережним, характер допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті семи осіб, п`ятеро з яких діти, завдання тяжких і середньої тяжкості тілесних ушкоджень десяти особам, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає у фактичних шлюбних відносинах, має на утриманні неповнолітню дитину, працює, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи; відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Врахував позицію прокурора, потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_34 , які наполягали на призначенні найсуворішої міри покарання, передбаченою санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, позицію представника потерпілої ОСОБА_35 –   ОСОБА_36 , який просив вирішити питання про розмір покарання на розсуд суду, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось зокрема й за апеляційними скаргами захисника та потерпілих, під час розгляду яких суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційних скарг щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Доводи захисника про те, що суди не врахували засудженому жодної обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, зазначивши про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України не можна визнати прийнятними, оскільки встановлені судом першої інстанції дані, які характеризують особу засудженого, в своїй  сукупності не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та відповідно не можуть бути підставою для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України.
Не ґрунтуються на вимогах закону і твердження захисника про безпідстане незастосування судом положень ст. 69-1 КК України, внаслідок чого засудженому було призначено більш суворе покарання, ніж передбачено ст. ч. 3 ст. 286 КК України у межах двох третин максимального строку покарання.
Відповідно до вимог ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
За вироком суду,  ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину визнав частково, тому Суд вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування  ст.  69-1 КК України. 
Як правильно зазначив в ухвалі суд апеляційної інстанції, обраний обвинуваченому вид  та розмір основного покарання, за переконанням суду, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого злочину, обставинам провадження, особі обвинуваченого та буде відповідати меті покарання, а застосування стосовно засудженого ОСОБА_5 , положень ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України не сприятиме меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів, а тому може бути невиправдано м`яким, як про це правильно вказує у вироку суд першої інстанції, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, покарання, призначене ОСОБА_37 є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Крім того, оскільки Суд не знаходить підстав для пом`якшення засудженому покарання, тому і вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, як про це просить захисник у касаційній скарзі, суперечить положенням  ст.75 КК України.
З огляду на викладене, підстав вважати призначене засудженому покарання невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність Суд не вбачає.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції  та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419  КПК України.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Васильківського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                          ОСОБА_3