ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
Русинчука М.М.
 
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 601/1083/16
провадження № 61-1182св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), суддів: 
Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова Ю. М., за результатами касаційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнив, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року скасував і ухвалив нове рішення. Постановив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 228 472,03 грн, з яких: 100 000,00 грн - сума позики, 105 531,39 грн - інфляційні втрати, 22 940,64 грн - 3 % річних. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 284,34 грн, апеляційної скарги - 4 386,00 грн та касаційної скарги - 4 568,68 грн.
 
Суди встановили, що ОСОБА_2 написано розписку, відповідно до якої він взяв у борг 100 000,00 грн у ОСОБА_1 , які зобов`язався повернути до 01 липня 
2013 року. В розписці зазначено два свідки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи КНДІСЕ від 27 квітня 
2018 року № 14849/17-32/14850/17-32/7646/18-32 при виконанні ОСОБА_2 рукописного тексту на процес письма чинили вплив тимчасові збиваючі фактори природного характеру (до них, зокрема, можуть відноситись операційна напруга (установка на швидке письмо при диктуванні тексту, незвичний психофізіологічний стан), стан алкогольного сп`яніння, стан емоційної напруги, стресу, у тому числі й спричинений тиском, погрозами тощо). Рукописний текст виконаний у прискореному темпі письма, наявні ознаки порушення координації рухів другої групи, є ознаки просторової орієнтації рухів, спостерігаються ознаки порушення організації письма, про що свідчать виправлення у записі «2013» та граматичні помилки і зайві пунктуаційні знаки «крапка». Наявність вказаних діагностичних ознак, ступінь їх прояву, характер та локалізація свідчать про вплив на виконавця рукописного тексту якихось збиваючих факторів природного характеру. У виконаному підписі під текстом встановити вплив збиваючих факторів не виявилось можливим оскільки вплив цих ознак дуже незначний.
 
Відповідно до висновку судово-лінгвістичної експертизи КНДІСЕ від 12 березня 
2019 року № 5142/18-39 вирішити питання, чи складено текст розписки 
ОСОБА_2 самостійно чи за участі іншої особи, не виявилось можливим, однак у тексті спостерігаються ознаки, які свідчать про незвичний психофізіологічний стан деякої емоційної напруги його виконавця, яка може бути наслідком хвилювання, стресу, психологічного тиску тощо.
 
За клопотанням ОСОБА_2 та його представника він ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були допитані як свідки і підтвердили доводи про обставини написання ним оспорюваної розписки.
 
Суди на підставі наведених доказів встановили, що ОСОБА_2 написав зазначену боргову розписку під впливом психічного насильства, застосованого щодо нього ОСОБА_7 . 
 
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 червня 
2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним правочин - договір позики у формі розписки, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , на суму позики 100 000,00 грн. 
 
Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин був вчинений ОСОБА_2 проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного насильства. Ці обставини підтверджені висновками судово-почеркознавчої експертизи КНДІСЕ від 27 квітня 2018 року № 14849/17-32/14850/17-32/7646/18-32 та судово-лінгвістичної експертизи КНДІСЕ від 12 березня 2019 року № 5142/18-39, а також показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які узгоджуються з висновками експертиз. Ураховуючи недійсність договору позики, підстави для стягнення коштів за таким правочином відсутні.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 червня 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку, що оспорюваний правочин позики був вчинений      ОСОБА_2 проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску зі сторони ОСОБА_7 , а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Суд касаційної інстанції в основу свого рішення поклав такий висновок:
«У справі, що переглядається, установлені судами обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства. Зміст проведених у справі судово-почеркознавчої експертизи КНДІСЕ від 
27 квітня 2018 року № 14849/17-32/14850/17-32/7646/18-32 та судово-лінгвістичної експертизи КНДІСЕ від 12 березня 2019 року № 5142/18-39 не підтверджує вчинення ОСОБА_2 оспорюваної розписки саме внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску, а виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків.».
 
З цим висновком колегії суддів не можу погодитись з таких міркувань.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України). 
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено: «Статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 вказано, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц вказано: «Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.».
 
Відповідно до статті 77 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Згідно зі статтею 78 цього Кодексу «Допустимість доказів» суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
 
У справі, що розглядається, за клопотанням ОСОБА_2 та його представника він ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_5 були допитані як свідки. ОСОБА_2 , допитаний як свідок, показав, що він у складі будівельної бригади виконував будівельні роботи в місті Березань Київської області на об`єктах у ОСОБА_7 (утеплення фасадів, малярні роботи, шпаклювання тощо). Бригада відмовилась продовжувати роботи у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 затримував виплату коштів та встановив вартість робіт, які були суттєво нижчими за ринкові. ОСОБА_7 був незадоволений роботою бригади ОСОБА_2 та тим, що бригада відмовилась завершити розпочату ними роботу та вимагав усунути недоліки або ж компенсувати збитки. Він неодноразово телефонував і погрожував ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 стверджував, що коштів за розпискою не отримував, намагався з`ясувати інформацію щодо свідків, які зазначені у розписці, однак це виявилося неможливим у зв`язку з втратою та знищенням таких номерів паспортів (згідно з довідкою Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області паспорт серії НОМЕР_1 значиться недіючим та знищеним, а паспорт серії НОМЕР_2 значиться недіючим - втраченим).  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились влітку 2011 року на об`єктах ОСОБА_7 , між ними були відносини, пов`язані з виконанням будівельних робіт. 
 
Свідок ОСОБА_5 вказував, що вони неодноразово з ОСОБА_2 працювали на об`єктах. Одного разу на прохання останнього він їздив автомобілем в місто Березань Київської області на об`єкт, на якому працював ОСОБА_2 з бригадою. Тоді його ( ОСОБА_5 ) не впустили на територію домоволодіння. ОСОБА_2 лише через деякий час у супроводі невідомої особи приходив до автомобіля за паспортом та повідомив, що його примушують написати розписку про позику коштів. Коли ОСОБА_2 повернувся, то був дуже емоційно збудженим, нервовим та повідомив, що, погрожуючи позбавити життя, його примусили написати розписку про те, що він отримав у позику від ОСОБА_1 100 000,00 грн. Повертаючись до автомобіля, він не ніс будь-якого пакунка. ОСОБА_2 розповідав, що ОСОБА_7 погрожував йому позбавленням життя.
 
Виходячи з положень статей 77, 78, 90 ЦПК України, статті 1051 ЦПК України, при оспорюванні зазначеного договору позики, який укладений сторонами у письмовій формі у вигляді розписки, з підстав укладення його під впливом насильства, свідчення свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_5 є належними і допустимими доказами як для визнання цього правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України, так і для оспорювання зазначеного договору через його безгрошовість (статті 1051 ЦК України оскільки в них міститься інформація щодо предмета доказування (написання розписки ОСОБА_2 під впливом погроз з боку ОСОБА_7 ).
 
Суди першої і апеляційної інстанцій з додержанням вимог статті 89 ЦПК України оцінили зазначені докази, а суд касаційної інстанції не може їх переоцінювати, виходячи з положень частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), якою, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може, зокрема, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), серед іншого, зазначено, що                    «… встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.».
 
Зробивши висновок про те, що установлені судами обставини не дають підстав для висновку про укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору позики під впливом насильства, суд касаційної інстанції фактично заперечив встановлені судами на підставі зазначених належних і допустимих доказів обставини щодо написання ОСОБА_2 боргової розписки під впливом застосованого щодо нього психічного тиску (насильства) з боку ОСОБА_7 . Судами якраз було встановлено факт (обставину) написання ОСОБА_2 боргової розписки під впливом застосованого щодо нього психічного тиску. І це не є правовим висновком щодо оцінки (кваліфікації) зазначеної обставини. Висновком, який суди зробили на підставі цієї встановленої обставини, є констатація того, що вчинений у такий спосіб правочин (договір позики) є недійсним. 
 
Крім того, висновок суду касаційної інстанції про те, що «…виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків» не узгоджується з приписами частини другої статті 1051ЦК України, за змістом якої оспорювання позичальником договору позики за його безгрошовістю у випадку укладення цього договору під впливом насильства може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
 
Установивши на підставі показань свідків і висновків судово-почеркознавчої експертизи судово-лінгвістичної експертизи, що розписка була написана    ОСОБА_2 під впливом психічного насильства, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору позики у формі розписки недійсним та відсутність підстав для стягнення коштів за недійсним правочином.
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення належало залишити без змін.
 
Суддя:                                                                                             М. М. Русинчук