Справа № 161/18572/20 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/545/21  Категорія: 55 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,
секретар Концевич Я.О.
з участю: позивача  ОСОБА_1 ,
представника відповідача Запуговиченка О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного комунального підприємства «Луцьктепло» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року,-
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 30.01.2020 вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Після вселення нею було повідомлено ДКП «Луцьктепло» про зміну власника для подальшого оформлення договору. В ході оформлення договору їй стало відомо, що за адресою: АДРЕСА_2 , є заборгованість за надані послуги в сумі 59698 грн. 36 коп. з яких її частка боргу, як нового власника житла, становить 3374 грн 11 коп. Дана заборгованість була сплачена нею у відділенні ДКП «Луцьктепло». Оскільки всіма мешканцями буд. АДРЕСА_3 було прийнято рішення облаштувати Автономне опалення і отримано дозвіл на відключення від централізованого теплопостачання, договір про надання послуг з ДКП «Луцьктепло» підписано так і не було. Через деякий період часу нею було отримано повідомлення від адміністрації ДКП «Луцьктепло» про те, що вона зобов`язана погасити заборгованість у сумі 46381 грн. 34 коп. за особовим рахунком, яка є заборгованістю попереднього власника. Вона не є правонаступником попередніх власників квартири і не зобов`язана сплачувати заборгованість, яка утворилася не з її вини, а тому просила суд зобов`язати ДКП «Луцьктепло» виключити із суми її заборгованості за послуги з централізованого опалення квартири за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість попереднього користувача зазначеної квартири в сумі 46381,34 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із рішенням суду позивач  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що до придбання квартири не споживала послуг, наданих відповідачем, та не вчиняла правочину щодо прийняття боргу попередніх власників, тому на неї не може бути покладено обов`язок щодо сплати заборгованості за надані послуги з теплопостачання квартири до набуття квартири у власність.
Суд першої інстанцій дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неправильного способу захисту порушеного права, оскільки частинами першою та другою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом, у визначених законом випадках.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2020 позивач ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продавцем майна за вказаним договором виступав ОСОБА_3 . Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 30.01.2020 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 89 (а.с. 12-17), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 198387633 від 30.01.2020 (а.с. 18).
Згідно з листом ДКП «Луцьктепло» № 2468/14-8 від 13.07.2020, відповідачем було погоджено зміну власника квартири по особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_2 , на ОСОБА_1 (а.с. 7).
Із повідомлення Адміністрації ДКП «Луцьктепло» вбачається, що станом на 14.09.2020 по особовому рахунку за адресою: АДРЕСА_2 , рахується заборгованість в сумі 46381,34 грн. (а.с. 8).
У письмовому пояснені від 12.02.2021 №645/08 відповідача ДКП «Луцьктепло» зазначило, що заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 46381,34 грн. є заборгованістю попереднього власника квартири (а.с. 39).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
При цьому діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу від 30.01.2020, згідно з яким позивач стала власником квартири  АДРЕСА_1 , не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).
Позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу по оплаті послуг за теплопостачання попереднього власника вказаної квартири.
За таких обставин, на позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання, надані відповідачем попередньому власнику.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 522/19127/18, провадження № 61-20547св19 та Суду від 27.08.2020 у справі № 207/2990/18, провадження № 61-5502св20.
Вирішуючи по суті спір та відмовляючи в задоволенні вимоги  ОСОБА_1   про зобов`язання відповідача виключити із суми заборгованості по сплаті послуг за централізоване опалення заборгованість попереднього власника квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.
Із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на порушення відповідачем вимог статей 509, 901 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», просила суд зобов`язати ДКП «Луцьктепло» вчинити певні дії, зокрема, виключити із суми заборгованості за послуги теплопостачання належної їй квартири заборгованості попереднього власника.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги  ОСОБА_1   про зобов`язання відповідача виключити суми із загальної заборгованості узгоджується із абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України, яким передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за послуги теплопостачання споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.
Подібні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постановах від 18 грудня 2018 року у справі № 209/4456/16-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 522/19127/18.
За таких обставин суд першої інстанції, не визначившись у достатній мірі із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про зобов`язання виключити з суми заборгованості за послуги теплопостачання заборгованість попередніх власників з підстав невірно обраного позивачем способу захисту цивільного права.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, та ураховуючи, що при зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою позивач не сплачувала судового збору, з відповідача належить стягненню судовий збір в дохід державі у розмірі 840,80 грн., який належав сплаті при зверненні до суду за ставками, які діяли на час подачі позову, та 1261,20 грн. за подачу апеляційної скарги (840,80 грн. х150%).
Керуючись статтями 367,376,382, 383, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  подану її представником ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2021 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Зобов`язати Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» виключити із суми заборгованості  ОСОБА_1  за послуги теплопостачання належної їй квартири АДРЕСА_1 заборгованість попереднього власника в сумі 46381,34 грн.
Стягнути з Державного комунального підприємства «Луцьктепло» в дохід держави 2101,60 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий         

Судді: