ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 червня 2021 року           справа №200/10234/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача:          Гаврищук Т.Г., 
суддів:                     Гайдара А.В.,
Сіваченка І.В.,
за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.,
за участю сторін по справі:
позивач: не прибув,
представник відповідача: Зубар М.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року  у справі  № 200/10234/20-а (головуючий І інстанції Куденков К.О., повний текст рішення складено 27 січня 2021 року у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов`янськ Донецької області) за позовом   ОСОБА_1   до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про  визнання протиправної бездіяльності і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі – ГУ СБУ, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;
-  стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової службі в сумі 646  009,12 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року позов задоволено частково.
Позивач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просив частково змінити рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року та задовольнити позов у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач просить частково змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд невірно застосував принцип справедливості та співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат та заявленої до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні безпідставно зменшивши вказану суму. Посилається на постанови Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17; від 16.07.2020 року у справі № 825/1540/17; від 13.08.2020 року  у справі № 808/610/18; від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц в яких касаційним судом визнано співмірними суми середнього заробітку заявлених у позовних вимогах позивачами у вказаних справах.  
Відповідач у відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу заявника без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач  у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду судового засідання.
На підставі ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами в межах та доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що згідно довідки Управління Служби безпеки України в Донецькій області від 16.02.2017р. № 498 позивач проходив військову службу в Службі безпеки України з 01.03.1995р. по 15.02.2017р.
Наказом голови Служби безпеки України від 9 грудня 2016 року № 1489-ос підполковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби на підставі підпункту «а» пункту 61 підпункту «б» пункту 63 (за станом здоров`я непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та підпункту «б» пункту 88-1 Положення в запас Служби безпеки України та виключений зі списків особового складу наказом т.в.о. начальника Управління СБ України в Донецькій області від 13 лютого 2017 року № 51-ос. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 200/7951/20-а, яке набрало законної сили, задоволено повністю позов (від 21.08.2020) ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. Визнана протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік. Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15 лютого 2017 року.
Компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач отримав 26.10.2020р. на підтвердження чого надав виписку по його картковому рахунку ПуАТ «Державний ощадний банк України» від 28.10.2020р. № 304.
Відповідно до довідки ГУ СБУ від 10.08.2020 № 15/105 позивачу виплачені: - вихідна допомога при звільненні 179304,25 грн., яка перерахована на картковий рахунок 15.03.2017; - грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки 10758,25 грн, яка перерахована на картковий рахунок 15.03.2017; - грошова компенсація речового майна 16923,68 грн, яка перерахована на картковий рахунок 21.12.2017р..
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, у даному випадку  відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.» 
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до довідки ГУ СБУ від 10.08.2020р. № 15/106 грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, становить: січень 2017 року 14344,34 грн., грудень 2016 року14344,34 грн., середньоденне грошове забезпечення становить 462,72 грн..
Загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 227068,27 грн..
Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає :
-вихідна допомога при звільненні 179304,25 грн., яка перерахована 15.03.2017р. – 78,96% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (179304,25 грн.\ 227068,27 грн. х100), кількість днів затримки 28, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 10230,18 грн..(середньоденний заробіток 462,72 грн. х  28 днів х 78,96% );
- грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки 10758,25 грн, яка перерахована 15.03.2017р. – 4,73% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (10758,25  грн.\ 227068,27 грн. х100) кількість днів затримки 28, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 612,83 грн..(середньоденний заробіток 462,72 грн. х  28 днів х 4,73% );
- грошова компенсація речового майна 16923,68 грн, яка перерахована на картковий рахунок 21.12.2017р.. 7,45 % від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (16923,68 грн.\ 227068,27 грн. х100), кількість днів затримки 309, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 10652,05 грн..(середньоденний заробіток 462,72 грн. х  309 днів х 7,45 % );
- компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій 20082,09 грн., яку позивач отримав 26.10.2020р. - 8,84 % від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (20082,09 грн.\ 227068,27 грн. х100) , кількість днів затримки 1349, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 55180,10 грн..(середньоденний заробіток 462,72 грн. х  1349 днів х 8,84% ).
Однак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив зменшити розмір відшкодування, враховуючи наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
При аналізі та застосуванні статті 117 Кодексу законів про працю України колегією суддів врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. 
Так, в справі, що розглядається, тривалість періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення до відповідача з вимогою про нарахування відповідних сум  пов`язана із діями позивача, який не зразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку. 
Щодо дій відповідача, колегія  зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік позивачу не була сплачена у зв`язку із відсутністю, на думку Управління, правових підстав для такої виплати. Відтак, між сторонами виник спір щодо виплати вказаної вище компенсації.
Колегія суддів зазначає, що ця ситуація виникла у зв`язку із неналежною якістю Закону, а саме: наявності в різних законодавчих актах неоднозначного правового регулювання спірних правовідносин.
Вказане підтверджується і наявністю судових спорів, внаслідок чого Верховним Судом 21.08.2019 (тобто, вже після звільнення позивача) було вирішено аналогічний спір у зразковій справі № 620/4218/18.
Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем належних позивачеві сум була обумовлена проявом грубого свавілля. 
З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було зменшено розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10 000 грн. .
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційні скарги і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статями 195, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року  у справі  № 200/10234/20-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 року  у справі  № 200/10234/20-а - залишити без змін. 
Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 22 червня 2021 року.
Постанова у повному обсязі складена та підписана 23 червня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий:                                                                      Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                          І.В. Сіваченко