ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	Львів	Справа № 461/9467/19 пров. № А/857/9105/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Галаз Ю.А.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16.12.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про визнання протиправними дій та бездіяльності, скасування постанови, спонукання до вчинення певних дій та відшкодування моральної шкоди (суддя суду І інстанції: Мисько Х.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 45 хв. 16.12.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

28.11.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби /ДВС/ Головного територіального управління юстиції /ГТУЮ/ у Львівській обл. стосовно невиконання постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення йому автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , співвласником якого він є разом з громадянином Польщі;
визнати протиправною бездіяльність Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. стосовно ненадання йому письмової відповіді на заяву від 10.10.2019р.;
визнати протиправними дії Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл., спрямовані на ухилення від виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом прийняття постанови від 22.11.2016р. про повернення виконавчого документу, постанови від 24.11.2017р. про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л.В., листів № 14887 від 22.11.2017р., № 15133 від 24.11.2017р.;
визнати протиправною та скасувати індивідуальний акт- постанову начальника відділу ДВС Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. Онишкевича Р.І. від 24.11.2017р. про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л.В. про відкриття провадження; 
зобов`язати Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. відновити виконавче провадження та здійснити виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
стягнути з Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. (а.с.1-9).

          Протокольною ухвалою суду від 20.05.2020р. допущено в порядку ст.52 КАС України заміну відповідача Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. його правонаступником - Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) (а.с.110-111).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 16.12.2020р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.157-163).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.165-169).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що справа помилково розглянута судом в порядку КАС України (такий слід провести за нормами ЦПК України); судом не дотримано предметної юрисдикції.
Окрім цього, суд необґрунтовано вважав, що рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не підлягає примусовому виконанню в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Також невірним є покликання суду на приписи ст.242 Митного кодексу /МК/ України, оскільки обставини несвоєчасної добровільної сплати штрафу та витрат за зберігання автомобіля через відсутність необхідних коштів в апелянта не звільняє митний орган від повернення транспортного засобу, який зберігається з перевищенням відповідних строків зберігання на митному складі.
Окрім цього, судом не було досліджено мотивів дій державних виконавців щодо невиконання постанови суду в частині повернення автомобіля разом з допущеною протиправною бездіяльністю працівників митниці.

Також колегією суддів відхилено клопотання відповідача про заміну сторони його правонаступником – Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) на стадії апеляційного розгляду, оскільки така заміна здійснена судом першої інстанції (а.с.209-223).
Факт невідображення у рішенні суду наслідків процесуального правонаступництва не може призводити до здійснення такої заміни повторно під час апеляційного розгляду справи.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Водночас, 15.06.2021р. на адресу апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи по причині неможливості прибути в судове засідання через проходження конкурсу на зайняття вакантних посад структурних підрозділів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) (а.с.207).
За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки до клопотання не долучено достовірних доказів на підтвердження вказаних у ньому обставин, при цьому останні не можуть слугувати достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та її представника. 
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, постановою Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п визнано ОСОБА_1 виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 14500 грн. з конфіскацією товару, вилученого згідно протоколу про порушення митних правил. 
Крім того, вирішено вилучений згідно протоколу про порушення митних правил автомобіль марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 275 грн. та в користь Львівської митниці – 11812 грн. 07 коп. витрат за зберігання товару на складі митниці (а.с.10).
19.06.2016р. старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській обл. Ільчишин Л.В. за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52261869 про примусове виконання постанови Галицького районного суду м.Львова № 461/3698/16-п від 07.06.2016р. (а.с.13).
Копію вказаної постанови 19.09.2016р. скеровано для відома та виконання Львівській митниці ДФС та позивачу.
Згідно листа Львівської митниці ДФС № 16677/9/13-70-03-05 встановлено, що на адресу Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівської обл. направлено заяву про стягнення з громадянина - правопорушника витрат на зберігання товару на складі в розмірі 11812 грн. 07 коп., а також конфіскацію товару, вилученого згідно постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п.
На підставі ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській обл. Мельник Р.І. було винесено постанову від 22.11.2016р. у виконавчому провадженні № 52261869 про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.15).
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2017р. задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову Галицького районного суду м.Львова від 27.04.2017р. у справі № 461/8331/16-а та прийнято нову, якою позов задоволено; скасовано постанову державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській обл. Мельника Р.І. про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №52261869 від 22.11.2016р. (а.с.17-20).
Підставою скасування вказаної постанови державного виконавця стало те, що така прийнята з підстав, які не передбачені ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Листом державного виконавця УДВС ГТУЮ у Львівській обл. № 14887 від 22.11.2017р. повідомлено позивача про те, що в провадженні ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській обл. перебуває виконавче провадження № 52261869 від 19.09.2016р. з примусового виконання постанови № 461/3698/16-п, виданої Галицьким районним судом м.Львова 07.06.2016р.
Крім того, вказаним листом роз`яснено порядок отримання транспортного засобу з посиланням на законодавство, у зв`язку з чим позивачу запропоновано надати інформацію про стан відшкодування витрат митниці за зберігання товарів та щодо сплати штрафу (а.с.21).
24.11.2017р. начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської області Онишкевичем Р.І. винесено постанову про скасування процесуального документу у виконавчому провадженні 52261869, а саме: скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2016р., що видана старшим державним виконавцем Ільчишин Л.В. при примусовому виконанні (а.с.24).
В цей же день 24.11.2017р. державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської обл. Зубиком О.І. скеровано повідомлення ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (а.с.22).

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п прийнята за наслідками розгляду матеріалів, які надійшли від заступника начальника УБ з МП Львівської митниці ДФС про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил ОСОБА_1 . 
В розумінні ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» вказана постанова прийнята в інтересах Львівської митниці; цією постановою не передбачено застосування заходів примусового виконання рішення суду відносно Львівської митниці ДФС; чинним законодавством не визначена можливість виконання органами ДВС постанови у справі про адміністративне правопорушення як окремого виконавчого документа в інтересах правопорушника.
За таких умов дії начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівської обл. Онишкевича Р.І. щодо винесення постанови про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2016р., виданої старшим державним виконавцем Ільчишин Л.В. у виконавчому провадженні 52261869, є правомірними.
Також заява позивача від 10.10.2019р. була розглянута відповідачем і автору звернення надано відповідь, яка викладена у листі № К-550/02 від 31.10.2019р.; факт вручення цієї відповіді позивачу підтверджується долученими до матеріалів справи рекомендованим повідомленням та списком згрупованих поштових відправлень.
Стосовно вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди суд керувався тим, що матеріали справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, через що в цій частині позов також не підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Ключовим питанням для правильного вирішення наведеного спору є можливість примусового виконання органом ДВС постанови суду в справі про порушення митних правил в частині повернення особі, яка визнана винною у вчиненні відповідного порушення, раніше вилученого митним органом у неї транспортного засобу.

          Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Згідно з ч.1 ст.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 вказаного Закону примусовому виконанню підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Із змісту приписів ст.4 зазначеного Закону слідує, що у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Постанова Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п стосується розгляду матеріалів справи про порушення митних правил; за результатами розгляду судом цих матеріалів позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.483 МК України, із накладенням на нього штрафу, застосуванням конфіскації вилученого товару, а також поверненням вилученого транспортного засобу із відшкодуванням витрат митниці за його зберігання.

Відповідно до ст.283 КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. 
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження.

Отже, зазначені в постанові Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п положення повернення позивачу вилученого згідно протоколу про порушення митних правил автомобіль марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є вирішення судом питання про вилучені речі і документи в розумінні ст.283 КУпАП.
Водночас, нормами Глави 73 МК України, яка регулює питання виконання постанов митних органів та суду про накладення адміністративних стягнень за порушення митних правил, не передбачено механізму примусового виконання таких постанов у частині повернення вилучених речей і документів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п не передбачено застосування заходів примусового виконання рішення відносно Львівської митниці ДФС в частині вирішення питання про вилучені речі та документи.
Окрім цього, згадана постанову суду прийнята за наслідками розгляду матеріалів, які надійшли від Львівської митниці ДФС, про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил ОСОБА_1 , а тому в розумінні ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» її слід розцінювати як рішення суду в справі про порушення митних правил, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності із накладенням штрафу та застосуванням конфіскації товару. За таких умов наведена постанову є виконавчим документом, за яким боржником є лише позивач ОСОБА_1 .

Водночас, чинним законодавством визначено окремий порядок повернення вилучених митним органом транспортних засобів їхнім власникам.
Так, відповідно до ч.2 ст.511 МК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі виявлення порушень митних правил, передбачених статтями 471-473, 476, 482-484 цього Кодексу, вилучення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.
Згідно з ч.5 ст.238 МК України крім товарів, зазначених у частині першій цієї статті, на складах органів доходів і зборів можуть зберігатися товари, транспортні засоби комерційного призначення, вилучені відповідно до статті 511 цього Кодексу.
Товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів (ст.242 МК України).

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що вирішення у постанові Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3698/16-п питання про повернення вилученого автомобіля не може підміняти собою передбаченого нормами МК України порядку видачі товарів із складів митних органів.
Окрім цього, в разі допущення митним органом неправомірного вилучення та поміщення вилученого транспортного засобу на склад органів доходів і зборів такі дії можуть бути оскаржені в порядку ст.512 МК України.

Інші підстави не покладалися позивачем в основу заявлених позовних вимог.

          Із урахуванням наведеного, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. стосовно невиконання постанови Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення йому автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , співвласником якого він є разом з громадянином Польщі; визнання протиправними дій Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл., що спрямовані на ухилення від виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом прийняття постанови від 22.11.2016р. про повернення виконавчого документу, постанови 24.11.2017р. про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л.В., листів № 14887 від 22.11.2017р., № 15133 від 24.11.2017р.; визнання протиправною та скасування постанови начальника відділу ДВС Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. Онишкевича Р.І. від 24.11.2017р. про скасування постанови державного виконавця Ільчишин Л.В. про відкриття провадження; зобов`язання відновити виконавче провадження та здійснити виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 07.06.2016р. у справі № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «Volvo», модель V40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є відсутніми.
Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. щодо ненадання відповіді на заяву від 10.10.2019р. колегія суддів враховує, що митним органом наведена заява позивача була розглянута в установленому порядку, а результати її розгляду доведені до заявника.
Зокрема, відповідачем Управління ДВС ГТУЮ у Львівській обл. було скеровано на адресу позивача відповідь № К-550/02 від 31.10.2019р.
Факт відправлення такої адресату стверджується долученими до матеріалів справи рекомендованим повідомленням та списком згрупованих поштових відправлень (а.с.127, 127).

У частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до ст.56Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України відповідно.
За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Оскільки під час судового розгляду не доведено позивачем, а судом не здобуто доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру незаконними діями, бездіяльністю чи рішеннями відповідача, а також підтвердження причинного зв`язку між такими діями, бездіяльністю чи рішеннями і завданням позивачеві ними моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

          Щодо належності розглядуваного спору до справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, колегія суддів наголошує на наступному.

          Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.

          Із змісту частин 1 і 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Звідси, при виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Проте, положеннями КУпАП та МК України не встановлено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення, винесеного за результатами розгляду справи про порушення митних правил.

          Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Аналіз наведених правових положень у сукупності з обставинами цієї справи дають підстави для висновку, що спір з приводу оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо примусового виконання виконавчого документа – постанови суду в справі про притягнення особи до відповідальності за порушення митних правил, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки КУпАП та МК України не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб.

          Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів вважає, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача визнані необґрунтованими та відхилені.

          Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16.12.2020р. в адміністративній справі № 461/9467/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 16.06.2021р.