Номер провадження: 22-ц/813/3167/21 
Номер справи місцевого суду: 509/5565/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А.,Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укртехфінанс», правонаступника акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2020 року, постановленого під головуванням судді Бочарова А.І., повний текст судового рішення складений 04 березня 2020 року, по цивільній справі за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому з урахуванням збільшених та змінених позовних вимог, остаточно просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 103 037,11 дол. США, а також пеню у розмірі 274 159,33 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки – земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:1968, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 для задоволення вимог АТ «УкрСиббанк», що виникли в наслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором; встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с. 1-6, 171-172 т.1, 127 т. 2).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 28.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (змінена названа АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 11323906000. Відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 120 000 дол. США зі сплатою 12,9% річних на строк до 28.03.2018 року.
28.03.2008 між банком та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.
Також, 28.03.2008 між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:1968, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк направив відповідачам 22.10.2014 року досудові вимоги про погашення простроченої заборгованості, а також вимогу в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», які залишені без виконання.
Також позивач зазначив, що станом на 16.12.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 103 037,11 дол. США, з яких 69 436,35 дол. США – заборгованість з основного боргу та 33 600,76 дол. США – заборгованість зі сплати процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 274 159,33 грн., з яких 155 684,27 грн. – пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 118 475,06 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 101 т. 1).
Позивач вважає, що набув право на дострокове стягнення всієї суми неповернутого кредиту, нарахованих та не сплачених відсотків, а також пені відповідно до умов договору, у зв`язку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2020 року позов АТ «УкрСиббанк» задоволений.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 103 037,11 дол. США, з яких 69 436,35 дол. США – заборгованість з основного боргу, 33 600,76 дол. США – заборгованість зі сплати процентів, пеню за несвоєчасне погашення кредиту 274 159,33 грн., з яких 155 684,27 грн. – пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 118 475,06 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки – земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:1968, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 для задоволення вимог АТ «УкрСиббанк», що виникли в наслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у розмірі 103 037,11 дол. США, з яких 69 436,35 дол. США – кредитна заборгованість, 33 600,76 дол. США – заборгованість за процентами, а також пені у розмірі 274 159,33 грн., з яких 155 684,27 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 118 475,06 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
Встановлений спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотримання вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн., а саме по 1 827 грн.
Не погодившись з рішеннями суду, в частині розподілу судових витрат, АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій апелянт просить скасувати рішення суду в частині стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 1 218,00 грн., з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 436, 00 грн., в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині не відповідає цивільному процесуальному законодавству.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» зазначає, що розмір понесених позивачем судових витрат повинен бути стягнутий пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто в пропорції з ОСОБА_1 – 1218 грн., ОСОБА_2 – 2436 грн.
Також не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким в позові АТ «УкрСиббанк» відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що судом не здійснена оцінка предмета іпотеки, на яке звернуто стягнення, позивач не звернувся в передбачені законом строки з вимогами до ОСОБА_2 , як до спадкоємця померлої ОСОБА_3 , тому позбавлений права вимагати іпотечне майно, а також, що розмір стягнутої судом заборгованості не відповідає вимогам закону.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , АТ «УкрСиббанк» зазначає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, матеріали справи містять належні докази наявності кредитної заборгованості, що підтверджується розрахунком, складеним відповідно до умов кредитної заборгованості.
Відзиву на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк», від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду надано не було.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 січня 2021 року залучений до участі у справі замість зацікавленої особи АТ«УкрСиббанк» – його правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс».
В судове засідання призначене на 02 червня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не з`явилися, були сповіщені належним чином, шляхом надіслання судових повісток, на електронну адресу, зазначену у заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 166, 184-188 т.3).
Від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою на Covid-19, до якої не було надано жодного медичного документу на підтвердження стану здоров`я (а.с. 191 т. 3).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, колегія суддів залишає заяву про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційними скаргами Голубцових та АТ «Укрсиббанк» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс») в суді апеляційної інстанції перебувають з серпня 2020 року.
З клопотаннями про відкладання розгляду справи через хворобу на Covid-19 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зверталися 10.02.2021 року, зазначаючи також про те, що документи на підтвердження хвороби будуть надані у наступне засідання (а.с. 166 т. 3).
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 не надалі суду медичних документів з приводу хвороби. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що з клопотанням про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, сторони не зверталися.
Відповідно до статті  44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції – принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Колегія суддів враховує складність справи, стадію розгляду, та час перебування справи за апеляційними скаргами в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій апелянтів,  дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Горика В.М., представника ТОВ Фінансова компанія «Укртехфінанс», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ «УкрСиббанк» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Укртехфінанс») не підлягає задоволенню, за таких підстав.
Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов АТ «УкрСиббанк», стягуючи солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором та звертаючи стягнення на іпотечне майно, суд виходив з того, що відповідачі не виконали умов кредитного договору, та не повернули грошові кошти, банком були направлені відповідачам 22.10.2014 року досудові вимоги про погашення простроченої заборгованості, а також вимогу в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», які залишені без задоволення, в зв`язку з чим банк набув право на дострокове стягнення залишку кредитних коштів, а також нарахованих відсотків та неустойки.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11323906000, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 120 000 дол. США зі сплатою 12,9% річних на строк до 28.03.2018 року (а.с. 17-27 т. 1).
Відповідно до умов п. 1.5. Кредитного договору кредит був наданий шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника.
Відповідач зобов`язувався щомісячно повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 785,00 доларів США.
П. 5.5. Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та сплати відсотків, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих відсотків відповідно до умов розділу 12 Кредитного договору.
П. 8.1. Кредитного договору передбачено сплату позичальником на користь Банку пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму простроченої заборгованості.
П. 2.1. Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання Позичальника банком приймається: застава земельної ділянки, площею 0,100 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:1968, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_3 , поручительство ОСОБА_2 
28.03.2008 між Банком та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки № 192822. Умовами договору поруки поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та Поручителя є солідарною (а.с. 28-29 т. 1).
28.03.2008 між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за РМ 1298, відповідно до п. 1.1. якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:1968, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 (а.с. 30-33 т. 1).
Станом на 16.12.2016 заборгованість за кредитним договором становила 103 037,11 доларів США, з яких 69 436,35 дол. США – заборгованість з основного боргу та 33 600,76 дол. США – заборгованість зі сплати процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 274 159,33 грн., з яких 155 684,27 грн. – пеня за несвоєчасне погашення основного боргу, 118 475,06 грн. – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
В зв`язку з невиконанням вимог кредитного договору, банк вважає, що набув право на дострокове стягнення всієї суми неповернутого кредиту, нарахованих та несплачених відсотків, а також пені відповідно до умов договору.
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем предмета іпотеки є син ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Судом встановлено, що у вказаній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 , яка в свою чергу зобов`язалася за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 120 місяців до 28 березня 2018 року включно.
В зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, банк направив відповідачам 22.10.2014 року досудові вимоги про погашення простроченої заборгованості, а також вимогу в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», які залишені без виконання (а.с. 36-41 т. 1).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.
Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.
Відтак, у межах строку кредитування до 28 березня 2018 року ОСОБА_1 мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти впродовж 120 місяців.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Проте, судом не було враховано, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту.
У зв`язку з чим суд безпідставно стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 22.10.2014 року по 16.12.2016 року, тобто за період після пред`явлення вимоги щодо дострокового повернення кредиту у розмірі 26467,99 доларів США (відсотки).
Колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Крім того, суд безпідставно стягнув нараховану пеню за період з 22.10.2014 року по 16.12.2016 року у розмірі 248 578, 59 грн. (274 159,33 - 25 580,74), оскільки як зазначалось вище, вказане нарахування було проведено за період після пред`явлення вимоги щодо дострокового кредиту.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
За наведених підстав, колегія суддів прийшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надмірне стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 103 037,11 доларів США, частково обґрунтовані.
Враховуючи викладене, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, умов кредитного договору, загальні умови кредитування, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення заборгованості та судових витрат підлягає зміні зі зменшенням стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором з 103 037,11 доларів США до 76 569,12 доларів США ( 69 436,35 доларів США – тіло + 7132,77 доларів США – відсотки (розрахунок на день пред`явлення вимоги ) (а.с. 36 т. 1), а також зменшення пені з 274 159,33 грн. до 25 580,74 грн.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  та ОСОБА_2   про те, що в оскаржуваному рішенні не здійснено оцінку іпотеки, на яке звернуто стягнення, колегія суддів вважає безпідставними, за наступних підстав.
Ціна продажу предмету іпотеки може бути визначена на етапі виконавчого провадження за згодою боржника та стягувача або на підставі оцінки. При цьому не зазначення початкової ціни у судовому рішенні не є безумовною підставою скасування судового рішення. Такий висновок був зазначений і в рішенні 2019 року, а саме, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року  № 521/10445/15-ц.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про те, що позивач не звернувся в передбачені законом строки з вимогами до ОСОБА_2 , як до спадкоємця, а тому позбавлений права вимагати іпотечне майно, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 23 Закону № 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.
Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315).
У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_2 у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, установлених статтею 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги АТ «Укрсиббанк» про те, що судом не вірно розраховано судовий збір, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на наступне.
Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. З метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.
Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19).
Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, судом першої інстанції при розгляді справи порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Укрсиббанк» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Голубцових підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми в частині стягнення заборгованості по відсоткам та пені.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укртехфінанс», правонаступника акціонерного товариства «УкрСиббанк» – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 березня 2020 року – змінити в частині стягнення відсотків та пені, зменшивши суму заборгованості з 103 037 (сто три тисячі тридцять сім) доларів 11 центів США до 76 569 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) доларів 12 центів США, з яких відсотки складають 7 132 (сім тисяч сто тридцять два) долара 77 центів США, а пеня 25 580 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят) гривень 74 копійки.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 14 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А.Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда