КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

справа № 370/1470/17  
провадження № 22-ц/824/8074/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 червня 2021 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М. 
суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А., 
 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гуменюк Оксани Олександрівни на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року у складі судді Мазки Н.Б.,
встановив:
 
13.07.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом  до  Товариства з обмеженою  відповідальністю  «Істерн Беверідж Трейдінг», третя особа:   ОСОБА_2   про  відшкодування  матеріальної шкоди, завданої  внаслідок  дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). 
Позовні  вимоги обґрунтовувала тим, що 03.09.2015  близько 11.30 год. в смт. Макарів Київської області по вулиці Леніна, водій ОСОБА_2 ,  керуючи автомобілем марки «Богдан - 211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, стан транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Тойота Прадо», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався назустріч під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив  вимоги п. 12.1 Правил  дорожнього  руху. 
Постановою Макарівського районного суду Київської області від 17 лютого 2017 року у справі №370/17/16 провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито  у зв`язку з закінченням строків накладення  адміністративного  стягнення. 
В момент вчинення  ДТП ОСОБА_2    керував автомобілем «Богдан - 211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з  виконанням  своїх трудових обов`язків в  Товаристві з обмеженою  відповідальністю  «Істерн Беверідж Трейдінг» .
Оскільки  експерт-оцінювач  Кузьмік С. П. провів  лише огляд транспортного  засобу,  попередній  розмір   завданої шкоди становить  83 000  грн,  який буде остаточно  визначено  після проведення  судової  експертизи.  
Посилаючись на  вказані  обставини та положення  ст. 16, 22, 1166, 1172, 1187 ЦК  України, позивач просила  стягнути  з відповідача Товариства з обмеженою  відповідальністю  «Істерн Беверідж Трейдінг» на свою користь   грошові  кошти в сумі  83 000  грн  в рахунок  відшкодування  матеріальної шкоди, завданої  внаслідок  ДТП, а з третьої особи ОСОБА_2 - судовий збір  в сумі 830  грн. 
Ухвалою  Макарівського  районного  суду  Київської області від  03 квітня  2019 року  призначено по справі   судову  автотехнічну експертизу.  
16.01.2020   представник ОСОБА_1 - адвокат  Ганенко  Р. А.   подав заяву про збільшення  розміру  позовних вимог. З урахуванням   висновку  експерта  ТОВ  «Судова незалежна  експертиза  України»  №СЕ-1207-2-1098.19 від 10 серпня  2019 року,   позивач  просила  стягнути  з Товариства з обмеженою  відповідальністю  «Істерн Беверідж Трейдінг» на свою користь   грошові  кошти  в сумі 120 550 грн 57 коп. в рахунок відшкодування  матеріальної шкоди, завданої  внаслідок ДТП.
15.07.2020  представник ОСОБА_1 - адвокат  Ганенко  Р. А.   подав заяву про заміну  відповідача.  Зазначив, що   з наданого  відповідачем   відзиву та доказів вбачається,  що 03.09.2015 (в день ДТП)  ОСОБА_2 перебував  у відпустці. Останній  керував власним транспортним засобом  марки «Богдан - 211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а його  поїздка на  вказаному  автомобілі не  була пов`язана  з виконанням  трудових обов`язків.  А тому,  з врахуванням  положень ст. 1172, ч. 2 ст. 1187 ЦК  України,  належним відповідачем  за шкоду, яка завдана  внаслідок  ДТП, є  ОСОБА_2 .  З урахуванням  викладеного  та керуючись  ч.2 ст.51 ЦПК  України  просив замінити первісного  відповідача  на належного  -  ОСОБА_2 . 
Ухвалою  Макарівського  районного  суду  Київської області від  15 липня  2020  року  замінено   відповідача  Товариство з обмеженою  відповідальністю  «Істерн Беверідж Трейдінг» на належного  відповідача ОСОБА_2 . 
 Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 120 550 грн 57 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП.
Стягнуто  з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   судові витрати у сумі 6 705 грн 51 коп., що складаються з 3 000 грн за проведення експертизи, 2 500 грн за правничу допомогу та 1 205 грн 51 коп. судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Гуменюк О. О.  просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Свої доводи мотивує тим,  що оскаржуване  судове  рішення   ухвалене  без всебічного  та повного  з`ясування  всіх обставин справи,  судом не досліджено   належним чином  допустимість доказів  щодо підтвердження  надсилання  процесуальних  документів третій особі ОСОБА_2 , не  встановлене його  фактичне місце проживання.
Звертає увагу, що  ухвалою  Макарівського  районного  суду  Київської області від  03 квітня  2019 року було  призначено по справі   судову  автотехнічну експертизу, а  проведено   автотоварознавчу, яка судом  не  призначалась.   Не зважаючи на те, що  відповідачем   двічі  було заявлено клопотання про виклик експерта для роз`яснення висновку судової  товарознавчої експертизи,  проте судом   не було вжито  жодних процесуальних дій  для його виклику до  суду.  Вважає,  що  оскаржуване  рішення  суду ґрунтується  на  недопустимому  доказі, одержаному  з порушенням  порядку, встановленого законом.
Всупереч  положенням   ч. 2 ст.1192 ЦК  України розмір  збитків  визначено   не  на момент розгляду справи, а станом  на  дату ДТП  - 03.09.2015 р. 
Мотивувальна   частина оскаржуваного  рішення  не  містить  зазначення мотивів  та причин  відхилення  заяви про  застосування строків позовної давності.  Позивачу було відомо про винуватця ДТП станом на 26.01.2018, проте останній більше 3 років обґрунтовував  позовні вимоги приписами ч.1 ст. 1172 ЦПК  України.  
Відповідач ОСОБА_2   не отримав позовної заяви, в якій чітко  були б визначені   позовні вимоги  щодо  нього,  наведені  розрахунки  та надані  допустимі докази на  підтвердження  понесених збитків.  Клопотання позивача   про заміну  відповідача не  є заявою  по  суті  справи в розумінні   ст. 174 ЦПК  України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Ганенко Р. А.  просить залишити її без задоволення, а рішення  суду  першої інстанції  без змін.
Вважає необґрунтованими доводи  апеляційної скарги про  порушення  позивачкою  та її  представником   норм  ч. 5  ст. 49,  ч. 9  ст.83 ЦПК  України.
Помилкове зазначення виду судової експертизи в ухвалі Макарівського районного суду Київської області від 03 квітня 2019 року не впливає  на її допустимість як доказу по справі. Проведення  судової експертизи без надання автомобіля для огляду не  є порушенням  порядку  проведення  судової експертизи. На час проведення  експертизи автомобіль було відремонтовано  позивачкою  власними силами, а тому вона не  могла надати транспортний засіб для огляду.  Первинні  документи на підтвердження  витрат, пов`язаних з ремонтом  автомобіля,  у позивачки не  збереглися. 
 Доводи апеляційної скарги  про неврахування судом першої інстанції позиції  Верховного Суду, викладеної  в постанові  від 13.11.2019 у справі  №520/8867/15-ц,є необґрунтованими.
 Залучення ОСОБА_2 в якості відповідача відбулося в межах строку позовної давності. Чинне  процесуальне  законодавство  не  зобов`язує  позивача у випадку  заміни  неналежного  відповідача  подавати заяву про  зміну предмету чи підстави  позову  і тим більше звертатися до такого  відповідача з новим окремим позовом  в рамках  іншого  судового  провадження. Починаючи з 15.07.2020  ОСОБА_2   набув статус  відповідача в даній справі, провадження  в якій було відкрито  ще 13.07.2017 р. Суд першої інстанції   правомірно  відмовив в застосуванні  позовної давності. 
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до  частин першої, другої  ст. 1166  ЦК  України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Судом  встановлено, що  03 вересня  2015 року, близько  11 год.30 хв., на автодорозі  по  вул. Леніна в смт.Макарів Київської області,  ОСОБА_2 , керуючи  автомобілем  марки "Богдан-211040", реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну  швидкість руху, стан транспортного  засобу, виїхав на  зустрічну  смугу руху,  де допустив зіткнення  з автомобілем  марки Toyota Land Cruiser 150 Prado, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням   ОСОБА_3 , чим порушив  вимоги п.12.1 Правил  дорожнього  руху.
Постановою  Макарівського  районного  суду  Київської області  від 17 лютого 2017 року  закрито провадження  у справі про  притягнення  ОСОБА_2 до  адміністративної  відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення  адміністративного стягнення ( п.7 ч.1 ст.247 КУпАП).
Згідно  зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За правилами пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно  до  висновку  експерта №СЕ-1207-2-1098.19  судової  автотоварознавчої експертизи, складеного 10 серпня  2019 року  судовим  експертом  Ковалем І. М., вартість  матеріального збитку, завданого  власнику автомобіля  Toyota Land Cruiser 150 Prado, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, та вартість   відновлювального ремонту цього  автомобіля станом на дату 03.09.2015 становить                       120 550,57 грн (а. с.  127-136 т.1).  
Вказаний висновок  є належним та допустимим доказом  на  підтвердження  розміру  заподіяної шкоди.
Помилкове зазначення  в ухвалі суду  про призначення  експертизи виду  експертизи, яка надає відповідь на  поставлені   перед експертом питання, не  може  слугувати достатньою  правової  підставою для    визнання  висновку експерта  недопустимим доказом.
При цьому  відповідачем  не  наданого  іншого належного  та допустимого доказу на  підтвердження   своїх заперечень щодо  розміру  заподіяної  шкоди. 
Визначення   розміру  шкоди на  момент  ДТП, а не  на  момент розгляду справи   не   суперечить положенням  ст. 1192 ЦК  України та узгоджується  з  позицією Верховного  Суду  у справі   №520/8867/15-ц від 13.11.2019 , на  яку відповідач посилається  в своїй апеляційній  скарзі. 
Таким чином,  висновки суду  першої інстанції  щодо  доведеності  позовних вимог  в частині  розміру  заподіяної  шкоди є правильними.
Судом встановлено,  що за  полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5560179, укладеним між ОСОБА_2  (власником автомобіля марки  "Богдан-211040",  реєстраційний номер  НОМЕР_1 )  та  ПрАТ "Страхова  компанія "Україна",  цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована  в ПрАТ "Страхова  компанія "Україна" з лімітом  відповідальності  за  шкоду, завдану майну  третіх осіб, у розмірі  50 000  грн та франшизою - 500 грн (а.с.22 т.2).
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.
Судом встановлено, що ухвалою Господарського  суду міста Києва від  17  липня  2019 року  (справа №910/842/18) ліквідовано  банкрута -  ПрАТ "Страхова   компанія "Україна" як юридичну  особу в зв`язку з банкрутством. Дата державної реєстрації   припинення  юридичної особи - 08.08.2019  року. 
З огляду на те, що  позивачка  позбавлена   можливості  звернутися до  страховика з заявою про  виплату страхового  відшкодування,  а також  звернутися до  суду  з заявою про  залучення страховика  до  участі в справі  в якості співвідповідача, за відсутності доказів  про   виплату  позивачці страхових сум,   суд  першої інстанції, з урахуванням правової позиції, яка викладена   в постанові  Верховного  Суду України  від  20 січня 2016  (справа  №6-2808цс15), про абсолютне право   потерпілого  на  відшкодування   шкоди її  заподіювачем, дійшов висновку про  те, що  відповідач має нести обов`язок  по   відшкодуванню  завданої шкоди в повному обсязі та не  позбавлений  права   в подальшому  звернутися з регресними  вимогами до  страхової  компанії, в якій був застрахований. 
Апеляційний суд  не погоджується  з вказаним  висновком  суду  першої інстанції з таких підстав. 
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.
Закон України № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За нормами статті 3 Закону України № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 29 Закону України № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до підпунктів 37.1.1, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19) та від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19 (провадження № 61-2061св20).
Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).
Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.
Зазначене спростовує посилання суду першої  інстанції щодо задоволення позову та правовий висновок, який міститься, зокрема у постанові Верховного Суду  України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 та полягає у тому, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована.
Велика Палата Верховного Суду  в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц відступила від правового висновку, подібного тому, що викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, що підтверджується усталеною практикою, сформованою Верховним Судом під час розгляду подібних спорів (постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 276/752/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 715/1138/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 753/10416/17).
З огляду  на те, що  цивільно-правова  відповідальність   власника  транспортного  засобу марки  "Богдан-211040",  реєстраційний номер  НОМЕР_1 на  момент ДТП  була  застрахована в  ПрАТ "Страхова  компанія "Україна",  враховуючи, що  позивачка не зверталась до  вказаного   страховика як із заявою про настання ДТП, так і з заявою про здійснення страхового відшкодування, відповідно  до   відповіді на  відзив від 25.08.2020 остання  не заперечувала  проти зменшення  розміру  стягнення з  відповідача на  максимально можливий розмір   страхового    відшкодування - 49 500 грн,  правові  підстави для  стягнення  вказаної  суми безпосередньо з відповідача відсутні. 
Рішення  суду  першої  інстанції  в частині  стягнення  з  відповідача  49 500 грн ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права та не відповідає встановленим обставинам справи, що  є підставою для  його  скасування  та ухвалення  в цій частині  нового  судового  рішення  про відмову в позові.
Як вбачається  з матеріалів справи,  відповідачем   під час розгляду справи в суді першої інстанції   до  ухвалення  рішення  подано  заяву про застосування позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні заяви  відповідача ОСОБА_2 про  відмову в позові у зв`язку з пропуском позовної давності,  суд першої інстанції  виходив з того, що  позивачка звернулася до  суду   з позовом  до  ТОВ  "Істерн  Беверідж Трейдінг"  13.07.2017,  в ході  розгляду справи  процесуальний статус  третьої особи  ОСОБА_2 було  змінено, проте  позовні вимоги залишились незмінними. 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За протоколом про адміністративне правопорушення від 23 грудня  2015 року, постановою Макарівського  районного  суду  Київської області від 17 лютого  2017 року встановлено, що ДТП, внаслідок якої позивачу завдано матеріальних збитків, сталася 03 вересня 2015 року. Саме з цієї  дати почався відлік позовної давності.
Однак з клопотанням  про  заміну  відповідача  ТОВ " Істерн  Беверідж Трейдінг" на  належного  відповідача   ОСОБА_2   позивач  ОСОБА_1   в особі  адвоката Ганенка  Р. А. звернулася лише 15 липня  2020  року, тобто поза межами визначеного законом трирічного строку звернення до суду.
Доводи позивача по те, що  лише  з  відзиву  ТОВ " Істерн  Беверідж Трейдінг" та доказів стало  відомо  про те, що  належним  відповідачем  є  ОСОБА_2 , який в момент ДТП  керував власним автомобілем та не   перебував  в трудових відносинах  з  ТОВ " Істерн  Беверідж Трейдінг",  є неспроможними.
 Як вбачається  зі  змісту позовної заяви,  факт заподіяння ОСОБА_2 шкоди  під час виконання трудових  обов`язків в ТОВ  " Істерн  Беверідж Трейдінг" позивачка  обґрунтовувала   відомостями, які містяться  в протоколі допиту вказаної особи як  свідка від  08.09.2015 в рамках кримінального провадження  №12015110210000751, яке було порушено  за фактом   даної ДТП.
Разом з тим, в протоколі   допиту свідка ОСОБА_2   від  08.09.2015, яке було  долучено позивачем  до  позову,   відсутнє посилання  на те, що шкода ОСОБА_2 була  завдана  під час виконання  ним своїх  трудових (службових) обов`язків  в ТОВ  " Істерн  Беверідж Трейдінг" (а.с.11-13 т.1). 
Само по собі посилання  на те, що   ОСОБА_2    працює  в ТОВ  "ІБТ" торговим представником  не могло слугувати достатньою підставою для висновку, що  відповідальною особою   за  шкоду  є ТОВ  " Істерн  Беверідж Трейдінг".
З матеріалів справи вбачається, що   позивачці було відомо про ДТП з часу її скоєння і з того часу остання  могла  довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, і протягом трирічного строку звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП,  до  винної  в ДТП  особи.
Заяви позивача про те, що   строк   звернення  до  суду з позовом  до  винної в ДТП  особи   було  пропущено  з поважних причин,  матеріали  справи не  містять. 
При цьому  до  правовідносин сторін  не  можуть  бути застосовані  положення ч.2 ст.  264  ЦК  України про переривання  позовної давності у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, оскільки останні поширюються на випадки субсидіарної відповідальності осіб та на випадки, у яких виконання певного зобов`язання покладено одночасно на декількох осіб (ст. 619 ЦК України).
За відсутності  вини  ТОВ " Істерн  Беверідж Трейдінг" у заподіянні  позивачу шкоди внаслідок ДТП, відповідач ОСОБА_2 несе самостійну, а не субсидіарну відповідальність.
Отже, висновки суду   першої інстанції  про   те, що  позивачем  не пропущено строк  звернення  до  суду  з  позовом  до  суду  є необґрунтованими. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.
З огляду на  викладене,  рішення  суду  першої інстанції  в частині  задоволенні  позову  до  ОСОБА_2   щодо  стягнення  решти  заподіяної  шкоди в сумі  71 050,57 грн  підлягає  скасуванню з  ухваленням  нового  рішення  про  відмову в задоволенні  позову  з підстав  пропуску  позовної давності. 
Враховуючи те, що  позовні  вимоги  задоволенню не підлягають,  правові  підстави для  стягнення  з  відповідача на користь  позивача  судових витрат в сумі 6 705,51  грн   також  відсутні.  
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив: 
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гуменюк Оксани Олександрівни задовольнити.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 січня 2021 року скасувати.
Постановити нове судове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,  відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                                                            Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. А. Семенюк