ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3104/20          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Качур І.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

02 червня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною відмову Прокуратури міста Києва у компенсації ОСОБА_1 за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні та зобов`язати Прокуратуру міста Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а саме: 07.02.2015, 28.02.2015, 01.03.2015, 02.05.2015, 14.06.2015, 13.09.2015, 18.10.2015, 03.09.2016, 01.10.2016, 03.12.2016, 18.12.2016, 01.01.2017, 04.02.2017, 04.03.2017, 01.04.2017, 07.05.2017, 28.05.2017, 11.06.2017, 05.08.2017, 26.08.2017, 31.12.2017, 14.01.2018, 18.02.2018, 24.03.2018, 09.04.2018, 28.04.2018, 06.05.2018, 02.06.2018, 29.07.2018, 26.08.2018, 23.09.2018, 21.10.2018, 18.11.2018, 10.02.2019, 08.03.2019, 31.03.2019, 28.04.2019, 12.05.2019, 23.06.2019, 20.07.2019, 04.08.2019, 25.08.2019, 05.10.2019, 01.12.2019, 01.01.2020, обраховану відповідно до статті 107 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП);
- визнати протиправною відмову Прокуратури міста Києва у компенсації ОСОБА_1 за роботу в надурочний час та зобов`язати Прокуратуру міста Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за роботу в надурочний час, а саме 02.03.2015, 31.03.2015, 29.07.2016, 05.05.2017, 23.06.2017, 04.08.2017, 14.08.2017, 17.11.2017, 08.12.2017, 05.01.2018, 02.02.2018, 30.03.2018, 27.04.2018, 25.05.2018, 15.06.2018, 23.06.2018, 13.07.2018, 13.08.2018, 21.09.2018, 19.10.2018, 16.11.2018, 30.11.2018, 11.02.2019, 25.02.2019, 15.03.2019, 22.03.2019, 24.04.2019, 22.05.2019, 19.06.2019, 31.07.2019, 17.10.2019, 13.12.2019, 24.01.2020, обраховану відповідно до статті 106 КЗпП;
- зобов`язати Прокуратуру міста Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), розраховану за методикою постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», починаючи з 21.12.2019 по день фактичного розрахунку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року позов задоволено.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для виплати позивачу компенсації за роботу в надурочний час відсутні.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Позивачем також було заявлене клопотання про закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 305 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), яким передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що апеляційну скаргу підписано представником Київської міської прокуратури Стретович М., повноваження якої підтверджуються копією довіреності від 17.09.2020. З огляду на те, що спір у даній справі є  малозначним, представником може бути також і фізична особа відповідно до частини другої статті 57 КАС, повноваження якої можуть бути підтверджені довіреністю юридичної особи згідно пункту 1 частини першої статті 59 КАС.
Щодо посилань на порядок засвідчення копії довіреності представника, який підписав апеляційну скаргу, то колегія суддів наголошує на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 04.12.2019 по справі № 826/5500/18 вказала та не, що повноваження представника юридичної особи слід вважати підтвердженими на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності в ній відповідного застереження на вчинення певної дії. При визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку, слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності окремої вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Відтак, підстави для закриття апеляційного провадження за клопотанням позивача відсутні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на посаді прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 з 15.12.2015 (з 21.08.2014 перебував на посаді прокурора Голосіївської районної прокуратури міста Києва).
На підставі розпоряджень прокурора Голосіївського району міста Києва: №2-р від 29.01.2015, №4-р від 25.02.2015, №8-р від 30.04.2015, №11-р від 31.05.2015, №16-р від 04.09.2015, №18-р від 30.09.2015, позивача було залучено до роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, та до роботи в надурочний час: 07.02.2015, 28.02.2015, 01.03.2015, 02.05.2015, 14.06.2015, 13.09.2015, 18.10.2015.
На підставі наказів керівника Київської місцевої прокуратури №1: №29 від 30.08.2016; №30 від 30.09.2016; №36 від 30.11.2016; №39 від 26.12.2016; №2 від 31.01.2017; №6 від 01.03.2017; №9 від 31.03.2017; №12 від 28.04.2017: №14 від 02.06.2017; №15 від 12.06.2017, №19 від 31.07.2017; №28 від 30.11.2017; №1 від 02.01.2018; №6 від 01.02.2018; №7 від 01.03.2018; №9 від 30.03.2018; №10 від 27.04.2018; №17 від 23.05.2018; №20 від 22.06.2018; №22 від 30.07.2018; №23 від 29.08.2018; №26 від 28.09.2018; №29 від 31.10.2018; №б/н від 01.02.2019; №5 від 28.02.2019; №8 від 29.03.2019; №10 від 26.04.2019: №12 від 30.05.2019; №13 від 01.07.2019; №14 від 31.08.2019; №16 від 30.09.2019; №22 від 29.11.2019; №26 від 23.12.2019 позивача було залучено до роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, а саме: 03.09.2016 (вихідний), 01.10.2016 (вихідний), 03.12.2016 (вихідний), 18.12.2016 (вихідний), 01.01.2017 (святковий), 04.02.2017 (вихідний), 04.03.2017 (вихідний), 01.04.2017 (вихідний). 07.05.2017 (вихідний), 28.05.2017 (вихідний), 11.06.2017 (вихідний), 05.08.2017 (вихідний), 26.08.2017 (вихідний), 31.12.2017 (вихідний), 14.01.2018 (вихідний), 18.02.2018 (вихідний), 24.03.2018 (вихідний), 09.04.2018 (вихідний), 28.04.2018 (вихідний), 06.05.2018 (вихідний), 02.06.2018 (вихідний), 29.07.2018 (вихідний), 26.08.2018 (вихідний), 23.09.2018 (вихідний), 21.10.2018 (вихідний), 18.11.2018 (вихідний), 10.02.2019 (вихідний), 08.03.2019 (святковий), 31.03.2019 (вихідний), 28.04.2019 (неробочий), 12.05.2019 (вихідний), 23.06.2019 (вихідний), 20.07.2019 (вихідний), 04.08.2019 (вихідний), 25.08.2019 (вихідний), 05.10.2019 (вихідний), 01.12.2019 (вихідний), 01.01.2020 (святковий).
На підставі наказів керівника Київської місцевої прокуратури №1: №23 від 21.07.2016; №13 від 28.04.2017; №15 від 12.06.2017; №19 від 31.07.2017; №27 від 01.11.2017; №28 від 30.11.2017; №1 від 02.01.2018; №6 від 01.02.2018; №7 від 01.03.2018; №9 від 30.03.2018; №10 від 27.04.2018; №17 від 23.05.2018; №20 від 22.06.2018; №22 від 30.07.2018; №23 від 29.08.2018; №26 від 28.09.2018; №29 від 31.10.2018; №б/н від 01.02.2019; №5 від 28.02.2019; №8 від 29.03.2019; №10 від 26.04.2019; №12 від 30.05.2019; №13 від 01.07.2019; №16 від 30.09.2019; №22 від 29.11.2019; №22 від 29.11.2019; №26 від 23.12.2019 позивача було залучено до роботи в надурочний час, а саме: 02.03.2015, 31.03.2015, 29.07.2016, 05.05.2017, 23.06.2017, 04.08.2017, 14.08.2017, 17.11.2017, 08.12.2017, 05.01.2018, 02.02.2018, 30.03.2018, 27.04.2018, 25.05.2018, 15.06.2018, 23.06.2018, 13.07.2018, 13.08.2018, 21.09.2018, 19.10.2018, 16.11.2018, 30.11.2018, 11.02.2019, 25.02.2019, 15.03.2019, 22.03.2019, 24.04.2019, 22.05.2019, 19.06.2019, 31.07.2019, 17.10.2019, 13.12.2019, 24.01.2020.
Позивач 21.12.2019 звернувся до в.о. прокурора міста Києва з заявою про надання грошової компенсації за роботу у вихідні, святкові, неробочі дні та щодо оплати роботи в надурочний час.
Листом Прокуратури міста Києва № 18-6вих20 від 08.01.2020 позивача повідомлено, що у запитувані періоди у табелі обліку використання робочого часу Київської місцевої прокуратури № 1 будь-яких відміток про надурочну роботу, а також у вихідні та святкові дні не було.
Позивач 22.01.2020 повторно звернувся до в.о. прокурора міста Києва з заявою про надання грошової компенсації за роботу у вихідні, святкові, неробочі дні та щодо оплати роботи в надурочний час. Відомості про надання відповіді на цю заяву позивача відсутні.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що чинним законодавством передбачена грошова компенсація за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також передбачена оплати роботи в надурочний час. Відмова Прокуратури міста Києва у компенсації позивачу у грошовій формі за роботу у вихідні, святкові, неробочі дні та за роботу в надурочний час з підстав того, що табелі обліку робочого часу не містять даних про роботу, є протиправною та суперечить положенням законодавства.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Положеннями частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, положеннями статей 106, 107, 108 КЗпП встановлено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.
За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.
У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.
Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається (стаття 106 КЗпП).
Робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73 КЗпП) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.
Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (стаття 107 КЗпП).
Робота у нічний час (стаття 54 КЗпП) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час (стаття 108 КЗпП).
Відповідно до статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Одночасно, статтею 98 КЗпП і частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадку, передбаченого частиною першою статті 10 цього Закону.
Стаття 13 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, відповідно до статті 4 якого організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Цим Законом, окрім іншого, визначено структуру, порядок прийняття на посади, проходження служби і звільнення з посад в органах прокуратури України, а також врегульовано питання нарахування й виплати заробітної плати прокурорсько-слідчим працівникам.
Стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Частина перша статті 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991, яка згідно підпункту 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначає, що заробітна плата прокурорів і слідчих прокуратури складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Питання оплати праці працівників прокуратури України врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка передбачає що прокурорсько-слідчим працівникам встановлюється доплата за виконання особливо важливої роботи, при визначенні якої враховується інтенсивність і напруженість у роботі, ступінь завантаженості й складність виконуваної роботи.
Згідно наказу Прокурора міста Києва від 28.03.2018 №40 «Про введення в дію Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури міста Києва» встановлено, що тривалість робочого часу прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури міста Києва становить 40 годин на тиждень: початок роботи о 9 годині - упродовж робочого тижня; перерва на обід з 13 години до 13 години 45 хвилин - упродовж робочого тижня; кінець робочого дня в понеділок, вівторок, середу та четвер о 18 годині, у п`ятницю - о 16 годині 45 хвилин; вихідні - субота і неділя.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ вищевказаного наказу за потреби прокурор може залучатись до чергування у вихідні, святкові, неробочі дні та після закінчення робочого дня.
Чергування прокурором здійснюється згідно з графіком, який затверджується наказом прокурора міста Києва, керівника місцевої прокуратури.
За роботу у зазначені дні прокурорам надається грошова компенсація у розмірі та порядку, що визначені законодавством про працю, або надаються інші дні відпочинку за їх заявами.
З огляду на норми наведеного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що питання оплати праці працівників органів прокуратури, їхнього матеріального й соціального забезпечення як державного органу, що фінансуються з бюджету, здійснюється відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року і Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, питання оплати праці працівників прокуратури має свої специфічні особливості, в тому числі у частині їх правового регулювання. Якщо положення вказаних Законів України «Про прокуратуру» встановлюють і регулюють види складових заробітної плати, то положення актів Кабінету Міністрів України врегульовують порядок, умови і розмір таких виплат. Зокрема, таким актом є прийнята Кабінетом Міністрів України постанова від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Вказані нормативно-правові акти не передбачають виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час, святкові та вихідні дні.
Також ці нормативно-правові акти є спеціальними стосовно положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці».
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім.
Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.
Відтак суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи позивача та вважає помилковими мотиви суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці».
Аналогічну позицію у подібних правовідносинах щодо компенсації працівникам органів прокуратури роботу в надурочний час, святкові та вихідні дні висловив Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 по справі №820/1267/16.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні та за роботу в надурочний час. Позовні вимоги про виплату позивачу компенсації втрати частини грошових доходів не підлягають задоволенню як похідні.
Наявність у правилах внутрішнього службового розпорядку посилань на те, що грошова компенсація здійснюється у розмірі та порядку, що визначені законодавством про працю, не скасовує наведеного вище висновку про те, що загальне законодавство про працю на спірні правовідносини не поширюється, а спеціальне законодавство не містить ні підстав, ні порядку виплати такої компенсації.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити.
Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких