П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/3719/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Дмитришена Р.М. 
          Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 

26 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Драчук Т. О.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги   ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  15 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про  визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020 включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020 включно в розмірі 373  249,80 грн. за КВЕД 2112 “Грошове забезпечення військовослужбовців”.
Рішенням Вінницькогого окружного адміністративного суду від 15.10.2020 позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020 включно;
- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 11 304,72 грн (одинадцять тисяч триста чотири гривні 72 коп.);
- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
З рішенням суду не погодились позивач і відповідач, та подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі відповідач, який із посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що норми КЗпП України можуть застосовуватись до звільнених працівників, а оскільки позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем, а не працівником військової частини, тому в спірних правовідносинах норми ст.116, 117 КЗпП України застосуванню не підлягають, так як трудові відносини військовослужбовців Збройних Сил України регулюються спеціальним законодавством, зокрема Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 зазначає, що має право отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 17.10.2018 по 29.04.2020 у розмірі 372 249,80 грн. по розрахунку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 від 11.11.2015, що видане управлінням персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 16.10.2018 № 198 (по стройовій частині) позивача на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.09.2018 № 519 звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за п. п. "б" п. 2 ч. 5  ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Згідно зазначеного наказу, позивача вирішено виключити із списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення із 17.10.2018.
Позивач зазначає, що на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_3 , відповідачем не повністю проведено із ним розрахунку по усім видам забезпечення, а саме не було виплачено індексацію та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.
З метою зобов`язання відповідача виплатити індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовними заявами.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2020 по справі №120/3989/19-а, яке набрало законної сили 17.08.2020 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.02.2020 по справі №120/3988/19-а, яке набрало законної сили 26.08.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.10.2018 включно. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.10.2018 включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
На виконання рішення суду відповідачем 29.04.2020 зараховано на особистий рахунок позивача кошти в сумі 41 869,09 грн.
З метою здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020 позивач 28.06.2020 звернувся до відповідача із відповідною заявою.
Листом відповідача від 02.07.2020 № 350/118/2037пс позивачу відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись із відмовою та з метою стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані спеціальним законодавством, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116,117 КЗпП України, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020. Разом з цим, визначаючи розмір відшкодування передбаченого ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні в сумі 11304,72 грн., що відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності встановленим заходам відповідальності.
Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Статтею 43 Конституції України   встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до   статті 47 Кодексу законів про працю України   (далі -   КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у   статті 116 цього Кодексу.
За змістом частини першої   статті 117 Кодексу законів про працю України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша   статті 117 Кодексу законів про працю України   переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга   статті 117 Кодексу законів про працю України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій   статті 117 КЗпП   Кодексу законів про працю України).
Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №   821/1083/17.
Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
За цих обставин апеляційний суд зазначає, що висновок Вінницького окружного адміністративного суду в цій справі є правомірним, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог   статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена   статтею 117 Кодексу законів про працю України   відповідальність.
Водночас, обставина невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України   підтверджена рішеннями Вінницького   окружного адміністративного суду у справах №120/3989/19-а та №120/3988/19-а.
Відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 29.04.2020, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 17.10.2018 по 29.04.2020 включно є такою, що підлягає задоволенню судом.
Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 821/217/17 та від 12 серпня 2020 року у справі №400/3365/19.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі   статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Враховуючи, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про непоширення норм загального трудового законодавства на правовідносини, що склались, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми   Кодексу законів про працю України   підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002   (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми   Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані   Кодексом законів про працю України.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці “Про захист заробітної плати” № 95, ратифікованої   Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими   та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю   всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів   апеляційного суду   дійшла висновку про можливість застосування норм статті   116   та   117 КЗпП України   як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обгрунтованим, а тому апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставне зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Матеріалами справи підтверджено, що на виконання судових рішень відповідачем 29.04.2020 зараховано на особистий рахунок позивача кошти в сумі 41869,09 грн., з яких 4435,66 – індексація грошового забезпечення, 37433,43 грн. – грошова компенсація за невикористані дня додаткової відпустки.
Відповідно до довідки - розрахунку Військової частини НОМЕР_1 № 537 від 15.11.2019 за два останні (повні) місяці перед звільненням (серпень 2018 року та вересень 2018 року) грошове забезпечення становить за останні два повні календарні місяці становить 40718 грн.(а.с.11)
Протягом цих двох місяців було 42 календарних дні.
Тобто, середньоденний заробіток складає 40718 грн./42 календарний день служби = 969,48 грн.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складатиме 373 249,80 грн (969,48*385 днів (період з 17.10.2018 по 29.04.2020 року)).
Однак, в порівнянні із виплаченою грошовою сумою на виконання судових рішень (індексація грошового забезпечення – 4435,66 грн. та грошова компенсація за невикористані дня додаткової відпустки – 37433,43 грн, що в сумі складає 41 869,09 грн., суму середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 373 249,80 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Водночас, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року.
Так, невиплачена індексація грошового забезпечення – 4435,66 грн. та грошова компенсація за невикористані дня додаткової відпустки – 37433,43 грн, що в сумі складає 41 869,09 грн., з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складових компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації складає 0,11 % (41869,09 грн./373249,80 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 11%).
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 11 % становить: 969,48 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 11 % = 106,64 грн.; 106,64 грн. х 385 (днів затримки розрахунку) = 41057,48 грн.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 41057,48 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно навівши у своєму рішенні відповідні норми матеріального та процесуального права, неправильно застосував їх, що призвело до визначення суми відшкодування у невірному розмірі.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в частині суми, яку необхідно стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2018 року по 29 квітня 2020 року включно, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, рішення суду першої інстанції в цій частині належить скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2018 року по 29 квітня 2020 року включно в розмірі 41057,48 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року скасувати в частині суми, яку необхідно стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2018 року по 29 квітня 2020 року включно.
Ухвалити нове рішення у вказаній частині.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2018 року по 29 квітня 2020 року включно в розмірі 41057,48 (сорок одна тисяча п`ятдесят сім гривень 48 коп.).
В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Ватаманюк Р.В.