Справа № 341/363/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/700/21 
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       13 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                        судді-доповідача        Бойчука І.В.,
суддів                        Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
секретаря                Єлісевич О.М.,
з участю          ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Височанківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Височанківської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 04 березня 2021 року під головуванням судді Мергеля М.Р. у м. Галич,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 02 лютого 2016 року звернулась до суду першої інстанції з позовом до Височанківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на п`ять земельних ділянок, загальною площею 0,6785 га, що знаходиться в с.Височанка Галицького району Івано-Франківської області, також будинковолодіння, що по АДРЕСА_1 .
За життя її дід ОСОБА_4 склав заповіт від 07 листопада 2008 року, яким все своє майно заповів їй. Після смерті діда вона мала намір прийняти спадщину. Однак, перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину в Галицькій нотаріальній конторі стала відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Просила визнати право власності на будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,1576 га, які розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 07 червня 2016 року звернувся до суду першої інстанції з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Височанківської сільської ради Галицького району Івано- Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на спадкове майно. За життя батько склав заповіт від 05 вересня 2013 року, яким заповів йому будинковолодіння за адресою:  АДРЕСА_1 . В березні 2016 року він звернувся до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті батька. Проте нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно.
Просив визнати право власності на будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,1576 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 .
Рішенням Галицького районного суду від 04 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Височанківської сільської ради Галицького району, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.
Задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Височанківської сільської ради Галицького району про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,1576 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.
Заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на нерухоме майно - земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цієї земельної ділянки продовжили діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили.
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції  ОСОБА_1 зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зсилається на постанову Верховного суду в даній справі від 21.11.2019 та вважає, що суд першої інстанції проігнорував вказівки Верховного Суду. Апелянт також не погоджується з відмовою в задоволенні клопотання про призначення комплексної будівельно-технічної та земельної експертизи.
Вважає, що суд в своєму рішенні посилається на докази, які не були досліджені судом.
Апелянт зазначає, що покійний ОСОБА_4 в своєму заповіті розпорядився земельною ділянкою на користь ОСОБА_1 . А тому норми статті 1225 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції ніяким чином не мотивував на підставі, яких норм ним було вилучено з обсягу спадкового майна ОСОБА_1 одну земельну ділянку і передано її третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 .
Вважає, що суд першої інстанції не повно та не всебічно з`ясував фактичні обставини справи, не дослідив докази, не надав сторонам можливості виступити в дебатах та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1576 га за адресою: АДРЕСА_1 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер 2621281301:01:001:0248. Відмовити ОСОБА_2 в задоволені зустрічної позовної заяви в повному обсязі.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте із врахуванням правової позиції Верховного Суду та з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом з`ясовано дійсні обставини справи та досліджено усі докази по справі. Апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Також, судом правомірно відмовлено в клопотанні ОСОБА_1 щодо призначення комплексної судової експертизи.
За клопотанням сторін судом першої інстанції призначалась судова земельно- технічна експертиза. На вирішення експертизи сторони поставили кожен свої питання. В розпорядження судовому експерту Самулевичу В. М. були надані матеріали даної цивільної справи.
Однак, через надмірну тривалість розгляду справи, надмірну тривалість не проведення експертизи, враховуючи Постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 16.03.2020 по справі № 675/2372/16-ц, вважаючи за недоцільне проведення експертизи, було подане клопотання про витребування від експерта матеріалів цивільної справи без виконання. Позивачка підтримала клопотання про повернення матеріалів цивільної справи без проведення експертизи.
Тому призначення комплексної судової експертизи є недоцільним, оскільки може на тривалий час затягнути розгляд справи, а її висновки не вплинуть на рішення суду. ОСОБА_2 вважає, що йому як єдиному власнику житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , повинна належати вцілому земельна ділянка площею 0,1576 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без зміни.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 28 листопада 2014 року. Померлому на час смерті належав житловий будинок загальною площею 36,3 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене будинковолодіння, яке знаходиться на Спірній земельній ділянці, ОСОБА_4 успадкував після смерті свого батька ОСОБА_5 як і спірну земельну ділянку.
Відповідно до дослідженого у судовому засіданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. 1, а. с. 12) місце розташування цієї ділянки: АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: В.02.01; форма власності: приватна власність; площа земельної ділянки: 0,1576 га; документ, який є підставою для виникнення права: рішення органу місцевого самоврядування Височанківська сільська рада Галицького району Івано-Франіквської області 24.12.1993, 12 сесія 21 скликання; документ, що посвідчує право: державний акт від 01.04.1998 ІІІ-ІФ 047268.
Спадкодавець ОСОБА_4 володів на праві власносі Спірною земельною ділянкою площею 0,1576 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться успадкований ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що визнано судовими рішеннями, які набрали законної сили у цій справі. Водночас саме Спірна земельна ділянка була надана саме для індивідуального житлового, дачного будівництва і обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
07 листопада 2008 року спадкодавець ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів онуці ОСОБА_1 житловий будинок та приналежні до нього прибудови, що знаходяться в с. Височанка Галицького району Івано-Франківської області, а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,6785 га, що розташована в с. Височанка Галицького району Івано-Франківської області. У склад вказаної земельної ділянки площею 0,6785 га входила і спірна земельна ділянка у цій справі площею 0,1576 га.
Cпадкодавець ОСОБА_4 05 вересня 2013 року склав заповіт, яким житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та приналежні до нього прибудови заповів своєму синові ОСОБА_2 .
Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у цій справі № 341/363/16-ц констатував, що Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив правило статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.
Cуд касаційної інстанції зазначив про передчасність визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку площею 0,1576 га в розмірі, належному спадкодавцю, оскільки він як спадкоємець домоволодіння має право лише на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Спадкування ж решти вказаної ділянки здійснюється на загальних підставах. Вказав, що без встановлення, яка саме частина земельної ділянки необхідна для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , правильно розглянути спір по суті неможливо.
Частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції Закону N 1702-VI від 05 листопада 2009 року) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону N 1702-VI від 05листопада 2009 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.
Таким правовим висновком керувався Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у цій справі № 341/363/16-ц.
Верховний суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у цій справі № 341/363/16-ц.
У справі № 341/363/16-ц, Верховний Суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що виходячи зі змісту вищевказаних норм до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд.
Відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була надана спадкодавцю у власність у межах нормативів, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі й споруди, переходить у власність спадкоємців за заповітом, якщо у заповіті спадкодавцем висловлена воля лише відносно житлового будинку, інших будівель та споруд.
Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Таким чином, наявність заповіту спадкодавця ОСОБА_4  від 05 вересня 2013 року скасовує заповіт, складений ним 07 листопада 2008 року на користь ОСОБА_1  в частині житлового будинку з приналежними до нього прибудовами по  АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Височанківської сільської ради Галицького району, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом та задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Височанківської сільської ради Галицького району про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що наявність заповіту спадкодавця ОСОБА_4 від 05 вересня 2013 року скасовує заповіт, складений ним 07 листопада 2008 року на користь ОСОБА_1 в частині житлового будинку з приналежними до нього прибудовами по АДРЕСА_1 та дійшов висновку про можливість неврахування висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовані попередні судові рішення у даній справі.
Судом першої інстанції враховано, що спірна земельна ділянка була надана для будівництва і обслуговування будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке перейшло у власність спадкоємцю за заповітом ОСОБА_2 .
Тому спірна земельна ділянка, яка була надана спадкодавцю у власність у межах відповідних нормативів, на якій розташований успадкований ОСОБА_2 будинок, інші будівлі й споруди, також перейшла у власність цього спадкоємця за заповітом, хоча у заповіті спадкодавець і висловив волю лише стосовно вказаного житлового будинку.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду та не мотивував на підставі, яких норм ним було вилучено з обсягу спадкового майна ОСОБА_1 одну земельну ділянку і передано її ОСОБА_2 є необґрунтованими, такими що суперечать судовій практиці у даних правовідносинах, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Рішення суду першої інстанції прийняте із врахуванням правової позиції Верховного Суду зокрема, висновку Верховного Суду у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц, яким відступлено від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у цій справі № 341/363/16-ц, де судом вказано вимоги, що переходу до спадкоємців права власності на житловий будинок інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою.
Доводи апелянта, щодо неправомірності відмовленого клопотання, щодо призначення комплексної судової експертизи є невірними, оскільки судом першої інстанції було розглянуто таке клопотання та встановлено, що призначення судової експертизи є недоцільним, оскільки відсутні об`єктивні та обґрунтовані підстави для її призначення і проведення у даній справі, а її висновки не вплинуть на правильність рішення суду. 
З огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визнання за ним як спадкоємцем житлового будинку також права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2621281301:01:001:0248, яка з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, який успадкував саме ОСОБА_2 . З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, є законним та обґрунтованим. Судом з`ясовано дійсні обставини справи та досліджено здобуті докази, які судом перевірені належним чином. 
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду від 04 березня 2021 року залишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк