П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
24 червня 2021 року                                                                  м. Київ
 
справа № 759/19581/18
 
провадження № 22-ц/824/7/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
Іванової І.В. (суддя-доповідач), Сліпченка О.І., Сушко Л.П. 
сторони :
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
 
відповідач -  ОСОБА_1 
             
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року у складі судді Ул`яновської О.В., повний текст складений 07.02.2019 року,
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2018 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1  та просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором б/н від 23 лютого 2011 року. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що  ОСОБА_1  звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від          23 лютого 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. В наслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути на свою користь.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 рокупозов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 51 907,73 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній сказі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  зазначає, що у своєму позові АТ КБ «Приватбанк» вказує, що вона отримала кредит у розмірі 5000 гривень, проте виходячи з наданого, до суду, розрахунку, заборгованість за тілом кредиту складає 23 550,13 грн., натомість жодних документів які підтверджували згоду на підвищення кредитного ліміту банк суду не надав. 
Відповідач пояснює, що дана картка була відкрита для нарахування заробітної плати, про підвищення кредитного ліміту вона не знала, згодом банк повідомив, що використані кошти є кредитними.
Окрім того, скаржник вказує, що вона не поставила свій підпис на першій сторінці «анкеты-заявления о присоединении к условиям и правилам предоставления банковских услуг Приватбанка»; на зворотній сторінці зазначеної вище заяви стоїть її підпис, але в графі бажаний кредитний ліміт не зазначена жодна сума.
ОСОБА_1 стверджує, що отримувала зарплатну картку у банку, а разом із нею надавали картки «Універсальні» зовсім без ліміту, і вже пізніше цей ліміт встановлював банк без погодження із картко-держателем, в свою чергу, вона не підписувала Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», на підставі яких банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування.
Також зазначає, що наданий до суду розрахунок, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом наявності боргу та його розміру, оскільки нічим не підтверджується, і його правильність неможливо перевірити. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанцій не мав права задовольняти позовні вимоги банку про стягнення процентів та штрафних санкцій за користування кредитним коштами, адже позичальник не підписав жодного документу, який би обумовлював порядок та умови нарахування і сплати таких платежів.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).
Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 23 лютого 2011 року станом на 18 листопада 2018 року складає 51 907,73 грн., з яких: тіло кредиту - 23 550,13 грн., нараховано відсотків за користування кредитом - 9 377,74 грн., пені - 16 031,87 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина), 2 447,99 грн. (процентна складова) (а.с. 4-6).
Відповідач в анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що її заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею  та Банком договір, що підтверджується її   підписом на Анкеті-заяві. 
Встановлено, що під документами, які зазначені в анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та правилах надання банківських послуг у «Приватбанку», «Тарифах банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредита та відсотків) - позичальниця  не підписувалась.                            
В свою чергу,  банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких  істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав  позивач, позичальниця була ознайомлена.
Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у «Приватбанку»,  розуміла  відповідач, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачем  кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України   від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з  Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших  сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.
На думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між банком та  відповідачем, як фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).
Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду  у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку  відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальницею кредитор  ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що вона отримувала зарплатну картку у банку, а разом із нею надавали картки «Універсальні» зовсім без ліміту, і вже пізніше цей ліміт встановлював банк без погодження із нею, в свою чергу, вона не підписувала Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», на підставі яких банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування, колегія вважає безпідставними, оскільки підписуючи анкету-заяву, відповідач виявила бажання отримати саме платіжну карту Кредитка «Універсальна».
З доданого банком до позовної заяви розрахунку вбачається, що на вказану картку АТ КБ «Приватбанк» було встановлено кредитний ліміт, відповідач використовувала кредитні кошти та вносила грошові кошти на погашення кредиту. Будь-яких доказів, що відповідач висловлювала заперечення банку щодо встановлення кредитного ліміту та/або його збільшення, матеріали справи не містять.
Інші доводи скарги враховані апеляційним судом при скасуванні судового рішення в частиністягнення з ОСОБА_1 відсотків, пені та штрафів за кредитним договором. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню.
Так, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 23 550,13 грн. належить залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам справи і доведене банком, який надав розрахунок заборгованості.
Однак, рішення суду першої інстанції в частині стягнення   відсотків, штрафів, пені підлягає скасуванню з вище наведених у цьому рішенні підстав, оскільки, як встановлено вище, договірних відносин між сторонами  в частині цих зобов`язань у позичальниці перед банком не виникло.
Згідно із ч.2, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 рокускасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відсотків, пені та штрафів за кредитним договором №б/н від 23 лютого 2011 року та постановити в цій частині нове рішення про відмову у позові, в решті рішення, зокрема, в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 23 550,13 грн. залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:
Судді: