ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 р.	Справа № 520/15138/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 13.01.21 року по справі № 520/15138/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 )                  
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), в якій просить суд:  визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) щодо нездійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2016 року до дня ухвалення судом рішення без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 нову довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за період з 09 квітня 2016 року до дня ухвалення судом рішення; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 у відповідності до статті 110 КЗпП України, у письмовому вигляді, щомісячну розшифровку за увесь період служби, тобто за період з 09 квітня 2016 року до дня ухвалення судом рішення з повідомленням: нарахованої суми за видами виплат, розмірами і підставами відрахувань та утримань із заробітної плати, суми заробітної плати, що належить до виплати, призначені до виплат матеріальні кошти перерахувати на картковий рахунок № НОМЕР_3 . 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в межах заявлених позовних вимог спірним є питання ненарахування та невиплати відповідачем на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення. Вказує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум, а не наявність нарахування сум належних працівникові при звільненні, як вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Стверджує, що умовами застосування ч.2 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум при звільненні, коли працівник не згоден з розміром нарахованих/ненарахованих йому сум, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника, а не підстави, що вказані судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Зауважує, що спору щодо розміру належної позивачу виплати при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2015р. по 09.04.2016р. між позивачем та відповідачем не було. Був лише спір щодо ненарахування належних позивачу при звільненні вказаних вище виплат. Цей спір був вирішений рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2020р. по справі №520/7732/2020, яке набуло законної сили та виконане відповідачем. Вважає, що судом першої інстанції були неправильно застосовані норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, тобто неправильно проведено тлумачення змісту вказаних статей КЗпП України, а висновки суду першої інстанції суперечать практиці Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною організацією, підпорядкованою Міністерству оборони України, у своїй діяльності керується Законами України, Указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністра оборони України і являється структурним підрозділом Міністерства оборони України, за підпорядкованістю - до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Основні фонди матеріальні цінності військової частини НОМЕР_1 є державною власністю, перебувають у сфері управління Міністерства оборони України і закріплені за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління. Командир військової частини НОМЕР_1 , як військовослужбовець Збройних Сил України несе повну відповідальність за його стан та діяльність, ефективне використання закріпленого за ним державного майна, витрачення грошових коштів, контроль за виконанням договірних зобов`язань. Стверджує, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та його статус військовослужбовця, а не працівника Збройних Сил України - цивільної особи, з яким укладається трудовий договір, тому положення КЗпП України поширенню на спірні правовідносини не підлягають, про що і говориться у листі Мінсонполітики України №774/13/84-13 від 24.07.2013 року. Вважає, що посилання позивача на застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства свідчить про порушення норм матеріального права. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.11.2018 року у справі №825/2249/18. Зауважує, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а має компенсаційний характер та спрямована на забезпечення його реальності, з метою підтримання достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Також компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а має разовий характер. Вважає, що вказане свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 116. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку, а тому позовні вимоги слід вважати такими, що не підлягають задоволенню.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , з 29.01.2015 по 09.04.2016 був мобілізований до Збройних сил України та проходив військову службу у військових частинах пп НОМЕР_4 та пп НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_1 ).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2  (по стройовій частині) від 09.04.2016 року №89 рядового ОСОБА_1 ,  номера обслуги третьої обслуги першого протитанкового артилерійського взводу другої протитанкової артилерійського батареї протитанкового артилерійського дивізіону, звільненого наказом командира 26 артилерійської бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 09 квітня 2016 року 38-РС з військової служби» відповідно до пункту першого частини восьмої статті 26, підпункту "є" - у запас, відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок військову службу", з 09 квітня 2016 року виключити зі списків особового окладу частини та всіх видів забезпечення, зняти з котлового забезпечення частини з 09 квітня 2016 року і направити на військовий облік в розпорядження військового комісара Нововодолазького РВК Харківської області. 
Сторонами визнається, що також встановлено рішенням суду від 02 вересня 2020 року по справі №520/7732/2020, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було здійснено позивачу нарахування та виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій, а також не проведено індексації грошового забезпечення  за період з 29 січня 2015 року по 09 квітня 2016 року.
Зазначені обставини були предметом судового спору та розгляду по справі №520/7732/2020 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 4 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі №520/7732/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 23 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 09 квітня 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 09 квітня 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 23 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 09 квітня 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 09 квітня 2016 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 09 квітня 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 09 квітня 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) зробити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) новий розрахунок (перерахунок) грошового забезпечення за весь період служби, враховуючи остаточний розрахунок при звільненні, тобто за період з 29 січня 2015 року по 09 квітня 2016 року, з наданням, у відповідності до статті 110 КзпПУ, письмових повідомлень щомісячних розшифровок нарахованої суми за видами виплат; розмірами і підставами відрахувань та утримань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати, враховуючи індексацію та додаткові відпустки. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 нову довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за весь період служби, тобто за період з 29 січня 2015 року по 09 квітня 2016. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. 
Вказане рішення набрало законної сили 02.10.2020.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі №520/7732/2020 виконано відповідачем шляхом зарахування, 06 жовтня 2020 року на мій картковий рахунок № НОМЕР_6 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачем було перераховано суму в розмірі 4162,65 грн. Вказана обставина підтверджується позивачем в позовній заяві.
Зазначені обставини, на думку позивача, дають право відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України  на отримання середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2016 (дата виключення позивача зі списків частини) до 06.10.2020 (дата виконання рішення у справі № 520/7732/2020), оскільки спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений, то слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України.
Враховуючи викладені обставини, вважаючи, що позивач має право на нарахування  середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі №520/7732/2020, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 - відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 09.04.2016 по 02.10.2020.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі по тексту  - Закон №2011-ХІІ).
За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до п.1 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.
Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №120/3857/19-а.
За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, суму грошової компенсації невикористаних відпусток на день виключення зі списків особового складу військової частини, а також індексації грошового забезпечення.  
Отже, грошова компенсація невикористаних відпусток та індексація грошового забезпечення належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати вказаних сум на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. 
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачені ст. 117 КЗпП України компенсацію та індексацію.
Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 року у  справі 821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР “Про оплату праці” середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої            ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  по час фактичної виплати заборгованості. 
Таким чином, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо розміру вищеозначеного відшкодування, колегія суддів зазначає, що військова служба - це державна служба особливого характеру (ч.1 ст.2 Закону України 05.03.1992 року № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу”). 
При цьому, військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. 
Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст.10 Закону №2011-ХІІ. 
Зокрема, відповідно до зазначеної статті передбачено:
- загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період;
- розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність;
- розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу;
- для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями;
- військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу;
- вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків;
- військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові і неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту – Порядок, в редакції чинній на час спірних правовідносин).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку.
Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2000,00 грн. 
Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що Військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом, не спростовують наведені вище висновки про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, були відсутні кошти на виплату позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та доказів того, що ним у спірному періоді надсилались до відповідного органу звернення щодо виділення додаткових коштів для виплати середнього заробітку.
Позивач також просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) щодо нездійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . 
Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000 грн. 00 коп.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачу нову довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за період з 09 квітня 2016 року до дня ухвалення судом рішення; зобов`язання відповідача надати позивачу у відповідності до статті 110 КЗпП України, у письмовому вигляді, щомісячну розшифровку за увесь період служби, тобто за період з 09 квітня 2016 року до дня ухвалення судом рішення з повідомленням: нарахованої суми за видами виплат, розмірами і підставами відрахувань та утримань із заробітної плати, суми заробітної плати, що належить до виплати, призначені до виплат матеріальні кошти перерахувати на картковий рахунок № НОМЕР_3 , то колегія суддів зазначає, що дані вимоги є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку шляхом звернення до відповідача із відповідною вимогою. При цьому, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вищенаведених питань.
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 по справі № 520/15138/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   позов задовольнити частково. 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000 грн. 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  22.06.2021 року