СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2021 р.                                                                         Справа №922/3538/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., 
при секретарі Довбиш А.Ю.,
за участю представників:
позивача – Дідик С.Є., посвідчення №000877 від 19.09.2017 року, ордер серія ЖТ№087355 від 27.10.2020 року;
відповідача – Ульяненко І.Г., свідоцтво №1031 від 12.08.2011 року, довіреність від 01.09.2020 року;
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Фірми «Т.М.М.» Товариства з обмеженою відповідальністю, м.Київ, (вх.№669Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 року у справі №922/3538/20,
за позовом Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «Грінтаун», м.Харків,
до Фірми «Т.М.М.» Товариства з обмеженою відповідальністю, м.Київ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача –  ОСОБА_1 , м.Харків,
про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСББ «Грінтаун» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фірми «Т.М.М.» ТОВ, в якому просило суд витребувати із чужого незаконного володіння відповідача нежитлове приміщення підвалу №IV в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 2055267463101 та нежитлове приміщення підвалу №V в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 2055260763101.
Фактичними підставами позову позивач вказує на те, що дані приміщення є допоміжними, які призначені для обслуговування та/або транспортування інженерних систем (комунікацій) та технічних пристроїв, забезпечують санітарно-гігієнічні умови та забезпечення безпечного експлуатації квартир та багатоповерхового житлового будинку.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 року у справі №922/3538/20 (суддя Бринцев О.В., повний текст рішення складено 04.02.2021 року) позов задоволено повністю.
Витребувано із чужого незаконного володіння від Фірми «Т.М.М.» Товариство з обмеженою відповідальністю (04116, м.Київ, вул. Провіантська, буд. 3, код ЄДРПОУ 14073675) на користь власника Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «Грінтаун» (61204, м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 17-Г, код ЄДРПОУ 40600468):
- нежитлове приміщення підвалу №IV в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 2055267463101;
- нежитлове приміщення підвалу №V в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 2055260763101.
Стягнуто з Фірми «Т.М.М.» Товариство з обмеженою відповідальністю на користь Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «Грінтаун» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 року та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити. Судові витрати апелянт просить суд покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грінтаун», не було і не є власником нежитлового приміщення підвалу №І\/ загальною площею 31,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта 2055267463101 та нежитлового приміщення підвалу №\/ загальною площею 31,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта 2055260763101, що знаходяться за адресою: 61204, м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 17г. Спірні приміщення не передавались співвласниками у власність позивачу, не придбавались останнім за рахунок одержаних доходів та не набувались на інших, не заборонених законом підставах. Позивач не надав будь-яких правовстановлюючих документів, що безпосередньо засвідчують його право власності на вказані вище об`єкти нерухомого майна.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував суттєві у справі обставини щодо належності спірних приміщень до допоміжних та помилково визнав встановленими обставини, які не були доведені позивачем.
Апелянт наполягає на тому, що приміщення не можуть бути одночасно допоміжними та самостійними об`єктами нерухомого майна. В разі, якщо спірні приміщення є допоміжними в складі неподільної речі, вони не можуть мати реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна та належати на праві власності будь-якій юридичній особі, в т.ч. - відповідачу. Відповідно, якщо спірні приміщення визнані судом допоміжними, останні не можуть бути витребувані у власність ОСББ «Грінтаун», як самостійні об`єкти нерухомого майна за реєстраційними номерами 2055267463101 та 2055260763101. В разі, якщо спірні приміщення є нежитловими - вони правомірно перебувають у власності відповідача.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.
31.03.2021 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№3784), в якому пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У судовому засіданні 14.04.2021 року оголошено перерву до 12.05.2021 року про що винесено ухвалу, яка засобами поштового зв`язку направлена на адресу учасників справи.
До початку судового засідання 12.05.2021 року від представника позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (вх.№5347), в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. та повідомляє, що докази розміру таких витрат будуть надані до суду.
У судовому засіданні 12.05.2021 року оголошено перерву до 18.05.2021 року про що винесено ухвалу, яка засобами поштового зв`язку направлена на адресу учасників справи.
Матеріали справи свідчать, що ухвала суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду від 19.03.2021 року, ухвала суду про оголошення перерви від 14.04.2021 року та від 12.05.2021 року були направлені третій особі – ОСОБА_1 рекомендованими листами за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримані нею, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, представник третьої особи у судові засідання не з`являвся, про причини не з`явлення суд не повідомляв, будь-яких заяв та клопотань надано не було.
Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні за відсутності представника третьої особи.
У судових засіданнях представник відповідача підтримував доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.
Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
Рішенням Харківської міської ради 24 сесії 4 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об`єктів» від 24.11.2004 року №191/04 (зі змінами) надано Фірмі «Т.М.М.» ТОВ земельну ділянку по вул. Ахсарова (мкрн. №337) загальною площею 1,3693 га для будівництва житлового комплексу з об`єктами харчування, торгівлі, побутового обслуговування та підземною парковкою.
28.12.2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області видано сертифікат відповідності №ХК000371, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта – «Житловий будинок №3 з підземною парковкою, трансформаторною підстанцією, як перший пусковий комплекс будівництва житлового комплексу з об`єктами харчування, торгівлі, побутового обслуговування та підземною парковкою за адресою: м. Харків, вул. Ахсарова (мкр №337, Нове будівництво. Площа ТП 49,5 кв.м. Загальна площа будинку 5.736,3 кв.м, в т.ч. загальна площа квартир 2.828,3 кв.м». Генпроектувальник - ТОВ Комплексна майстерня «Мир», генпідрядник - Фірма «Т.М.М.» ТОВ.
Рішенням Харківської міської ради від 08.06.2011 року №428 присвоєно житловому будинку №3 з підземною парковкою, як перший пусковий комплекс будівництва житлового комплексу з об`єктами харчування, торгівлі, побутового обслуговування та підземною парковкою по вул. Ахсарова (мкр. №337) (будівельна адреса) поштову адресу: м.Харків, вул. Ахсарова, 17-Г.
Протоколом установчих зборів від 17.05.2016 року №1 затверджено статут ОСББ «Грінтаун», відповідно до пункту 1.1. якого ОСББ «Грінтаун» створено власниками квартир та нежитлових приміщень (співвласники) багатоквартирного будинку №17-Г, що розташований за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Ахсарова.
Відповідно до експлікації внутрішніх приміщень до плану будівлі літ. "А-8" за адресою: м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 17-Г (підвал складається з наступних нежитлових приміщень: I - монтажна, площею 12,3 кв.м.; II - технічне приміщення, площею 109,3 кв.м.; III - серверна, площею 9,2 кв.м.; IV - технічне приміщення, площею 31,4 кв.м.; V - технічне приміщення, площею 31,3 кв.м.; VI - бойлерна, площею 55,4 кв.м.; VII - вузел керування, площею 14,9 кв.м.; VIII - тамбур, площею 6,0 кв.м.; IX - електрощитова, площею 5,1 кв.м.; X - приміщення охорони, площею 22,1 кв.м.; XI - проїзди, проходи, площею 810,5 кв.м.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.07.2020 року №215454960 вбачається, зокрема, що:
- 12.03.2020 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 28.02.2020 року, договору купівлі-продажу майнових прав від 01.09.2010 року №АХ3/04/підв-09-10, додаткової угоди від 28.12.2010 року №1, за гр. ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення підвалу №IV в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2055267463101);
- 12.03.2020 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 28.02.2020 року, договору купівлі-продажу майнових прав від 01.09.2010 року №АХ3/05/підв-09-10, додаткової угоди від 28.12.2010 року №1, за гр. ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення підвалу №V в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2055260763101);
У подальшому, між ОСОБА_1 (дарувальник) та Фірма «Т.М.М.» (обдарований) укладено договір дарування нежитлових приміщень від 06.10.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №3557, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала, а ТОВ Фірма «Т.М.М.» прийняло у власність нежитлове приміщення підвалу №V в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,4 кв.м., нежитлове приміщення підвалу №IV в житловому будинку літ. "А-8", загальною площею 31,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Як зазначає позивач, вказані обставини свідчать про порушення його прав, оскільки приміщення підвалів №IV, площею 31,4 кв.м. та №V, площею 31,3 кв.м. житлового будинку літ. "А-8" за адресою: АДРЕСА_1 є допоміжними приміщеннями. Таким чином, виходячи з пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), є спільною сумісною власністю власників квартир вказаного житлового будинку, у зв`язку з чим право власності на них не могло бути оформлено за відповідачем ТОВ Фірма «Т.М.М.», що стало підставою для звернення з позовом у даній справі.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою, пункту 3 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
В частині першій статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (частини перша та друга статті 368 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 369 названого Кодексу передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини другої статті 382 цього ж Кодексу усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
При вирішенні спору даної категорії ключовим є визначення правового статусу спірних приміщень, а саме встановлення того, чи відносяться приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.
Згідно статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку розуміють приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), в той час як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 року №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 року №N14-рп/2011.
Так, в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 визначено: « 1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього».
У рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 року №14-рп/2011 додатково роз`яснено: « 1. В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року N2482-ХІ1 зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою».
Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання. 
Нежиле приміщення – це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №552/7636/14-ц).
Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 року у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 року у справі №906/1169/17, від 06.08.2019 року у справі №914/843/17).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що приміщення підвалу №IV, площею 31,4 кв.м. та приміщення підвалу №V, площею 31,3 кв.м. у житловому будинку літ. "А-8" за адресою: АДРЕСА_1 з дати прийняття об`єкту в експлуатацію були допоміжними та призначалися для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, і є спільною сумісною власністю власників квартир, розташованих у цьому будинку.
Так спірні приміщення розташовані в підвалі житлового будинку літ. "А-8" за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідних технічних паспортах кожне з цих приміщень визначено як підвал. При цьому, в матеріалах справи відсутні і докази, які б беззаперечно свідчили про те, що спірні приміщення будувалися не як допоміжне приміщення, а як інше приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду, є ізольованим приміщенням, самостійним об`єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.
Висновок, що спірні приміщення є допоміжними вчинений на підставі доказів наданих позивачем до матеріалів справи у підтвердження своєї позиції у справі, а саме Експлікації внутрішніх приміщень до плану будівлі літ. "А-8" за адресою: АДРЕСА_1 , технічних паспортів від 05.03.2020, а також експертного звіту про стан будівельних конструкцій та визначення можливості експлуатації багатоповерхового житлового будинку літ. "А-8", який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За всіма вказаними документами вбачається, що спірні приміщення були спроектовані як допоміжні та побудовані як допоміжні. При цьому, з висновку експерта вбачається, що у спірних приміщеннях знаходяться інженерні системи (комунікації) та технічні пристрої. 
Місцевим господарським судом встановлено, а апелянтом не спростовано, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями у складі багатоквартирного будинку і належать членам об`єднання співвласників багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності.
Отже, всупереч положенням статті 382 Цивільного кодексу України третьою особою ОСОБА_1 було оформлене право власності за собою на допоміжні приміщення, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а в подальшому перереєстроване на Фірму «Т.М.М.» ТОВ на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 06.10.2020 року №3557.
Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. 
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСББ «Грінтаун» є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо доводів апелянта, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.
Відповідно до п.1.1. розділу І статуту ОСББ - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грінтаун» створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Згідно п.1.5 розділу І статуту позивача він відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, що належать об`єднанню як юридичній особі, від свого імені учасником правовідносин, набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді.
Метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом (п.2.1 статуту).
Відповідно до п.2.4 статуту, завданням та предметом діяльності об`єднання є забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном.
Засновниками позивача - ОСББ «Грінтаун», є співвласники багатоквартирного будинку, 61204, Україна, м.Харків, Дзержинський район, вулиця Ахсарова, будинок 17-Г. 
Дії щодо реалізації прав співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном вчиняє саме об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, в даному випадку - це ОСББ «Грінтаун» (позивач у справі).
Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.11.2018 року у справі №904/1040/18.
Позивач - ОСББ «Грінтаун», є уповноваженою особою представляти інтереси власників квартир та нежитлових приміщень (співвласники) багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вправі витребувати спірні приміщення від відповідача.
Такий висновок суду ґрунтується на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та умов статуту ОСББ «Грінтаун».
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за Фірмою «Т.М.М.» ТОВ права власності на приміщення підвалу №IV, площею 31,4 кв.м. та приміщення підвалу №V, площею 31,3 кв.м в житловому будинку літ. "А-8" за адресою: м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 17Г не спростовує право власності власників квартир багатоквартирного будинку. Останнє виникає в силу закону і додаткової реєстрації не потребує (ст.382 Цивільного кодексу України, рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 та від 09.11.2011 року №14-рп/2011).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відсутність реєстрації як такої не спростовує наявності права спільної сумісної власності відповідно до встановлених у даній справі обставин.
Наявність у спірного майна реєстраційних номерів об`єкта нерухомості не призводить до того, що відповідач є належним власником такого майна. До того ж присвоєння таким приміщенням індивідуальних реєстраційних номерів не спростовує того, що такі приміщення за своїми характеристиками та властивостями втрачають статус допоміжних приміщень.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 Цивільного кодексу України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Віндикувати можна лише індивідуально-визначене майно, що випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику саме того самого майна, що вибуло з його володіння. Власник може вимагати повернення свого майна за цим позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
Враховуючи те, що наразі належними засобами доказування доведено порушення з боку відповідача законних та охоронюваних інтересів власників квартир у багатоквартирному будинку за адресою: м. Харків, вул. Ахсарова, буд. 17Г, представником яких є ОСББ «Грінтаун», останнім правомірно обрано спосіб захисту порушеного прав шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння в порядку віндикації.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами, зводяться до іншого розуміння ним норм права та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 року у справі №922/3538/20 без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2021 року у справі №922/3538/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           В.В. Россолов