Справа № 344/12708/19 
Провадження № 22-ц/4808/492/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                         Томин О.О., Пнівчук О.В.
секретаря                        Пацаган В.В.
за участі представника апелянта ОСОБА_1 
передставника позивача адвоката Савчука В.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Курило В.Г. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21.11.19р. ухваленого складі судді Шамотайла О.В. в м.Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим  приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Інших співвласників немає, однак у вказаній квартирі зареєстровані також і  відповідач-1 та відповідач-2.
Відповідно до тверджень позивачки, у вказаній квартирі відповідачі не проживають протягом тривалого часу, однак реєстрація їх місця проживання залишається за даною адресою. 
Враховуючи те, що позивачка не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування будинку, у зв`язку із реєстрацією в ній відповідачів, вона звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Оскаржуваним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.11.2019 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим  приміщенням, зокрема: квартирою АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , з кожної по 256,3 грн. понесених витрат по оплаті судового збору, а всього 512,26 грн. В задоволенні решти вимог позову- відмовлено.
З таким рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу.
Апелянтом зазначається, що відповідачам не пропонувалося інше тимчасове житло у зв"язку із виселенням.
Судом не враховано позицію висловлену Великою Палатою ВС у справі № 753/12729/15-ц щодо виселення з іпотечного майна , яке придбане не за кредитні кошти. 
Згідно позиції викладеній у даній постанові, вбачається, що " внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на прилюдних торгах 28 лютого 2012 року (а. с. 4), при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Однак до суду з цим позовом покупець звернувся у липні 2015 року (а. с. 2).
Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.
Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина.
Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.»
Крім того в провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ДП СЕТАМ , ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції , ОСОБА_3 про визнання електронних торгів такими, що не відбулися, визнання протоколу про проведення електронних торгів та акту торгів , свідоцтва про право власності недійсними.
Згідно Ухвали Івано-Франківського міського суду від 24.02.2016 року на спірну квартиру накладено арешт в частині 4/10 у справі № 344/1582/16-ц. 
Рішення підлягає скасуванню і з процесуальних підстав в порядку ч.3 ст.376 ЦПК, оскільки відповідачем не отримано повістки до суду на 21.11.19року.
Просить рішення суду скасувати та в позові відмовити повністю.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити. 
Представник позивача скаргу заперечив, оскільки вважає її безпідставною.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є новим власником квартира АДРЕСА_1 , а відповідачі є колишніми власниками даної квартири. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на даний час зареєстровні у спірній квартирі, що обмежує права власника квартири - ОСОБА_3 . Посилаючись на положення ст.ст.317,391 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині втрати права користування житлом відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Щодо відповідача 
ОСОБА_5 , то як встановив суд, він не зареєстрований у спірному житлі, тому вимога позивачки в цій частині залишена судом без задоволення.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як вбачається із змісту рішення Івано-Франківського міського суду від 17.04.2018 року (справа №344/1868/16-ц) 30.01.2013 року Івано-Франківським судом було видано виконавчий лист по справі №0907/2-3352/2011 року про звернення стягнення заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №134-22/340 від 26.12.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 в сумі 324 464,90 грн. з ОСОБА_2 , яка проживає : АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , який проживає там же, з ОСОБА_4 , яка проживає там же, в користь ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 26.12.2007 року, а саме на трьохкімнатну квартиру №13, загальною площею 60,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , щодо боржника ОСОБА_5 .
Згідно протоколу проведення електронних торгів №131125 від 06.11.2015 було реалізовано 4/10 частки трьохкімнатної квартири №13, загальною площею 60,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , переможець торгів - ОСОБА_3 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.04.2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до державного підприємства «Сетам», відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Левко О.Р., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Укрсоцбанк» - правонаступник ПАТ «УніКредитБанк», приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. про визнання недійсними протоколу №131125 про проведення електронних торгів від 06.11.2015 року щодо 4/10 часток спірної трьохкімнатної квартири , акту про проведення електронних торгів головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Раковецького М.С. від 15.12.2015 року, свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Кучак Н.В. 30.12.2015 року на імя ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №1798, щодо права власності на 4/10 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.24). За даними ЄДРСР рішення суду набрало законної сили 23.06.2018 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/73538072). 
Згідно Свідоцтва від 30.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1798, приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Кучак Н.В., відповідно до ст.66 ЗУ "Про виконавче провадження", ст.41 ЗУ "Про іпотеку", на підставі акта про проведені електронні торги, затверджені Начальником ВДВС Івано-Франківського міського управліня юстиції Пахолік 15.12.2015 року, посвідчила, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з: 4/10 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно на підставі договору купівлі-продажу часток квартири від 12.12.2007 року раніше належали ОСОБА_5 (а.с.7).
За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухове майно про реєстрацію права власності від 30.12.2015 року ОСОБА_3 є власником 4/10 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 30.12.2015 року №1798 (а.с.8).
Згідно Свідоцтва від 30.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1794, приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Кучак Н.В., відповідно до ст.66 ЗУ "Про виконавче провадження", ст.41 ЗУ "Про іпотеку", на підставі акта про проведені електронні торги, затверджені Начальником ВДВС Івано-Франківського міського управліня юстиції Пахолік 15.12.2015 року, посвідчила, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з: 1/5 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Госпрозрахуновою групою з приватизації державного житлового фонду в м.Івано-Франківську від 03.10.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.10.2007 року раніше належали ОСОБА_4 (а.с.9).
За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухове майно про реєстрацію права власності від 30.12.2015 року ОСОБА_3 є власником 1/5 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 30.12.2015 року №1794 (а.с.10).
Згідно Свідоцтва від 30.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1796, приватний нотаріус Івано-Франківського МНО Кучак Н.В., відповідно до ст.66 ЗУ "Про виконавче провадження", ст.41 ЗУ "Про іпотеку", на підставі акта про проведені електронні торги, затверджені Начальником ВДВС Івано-Франківського міського управліня юстиції Пахолік 15.12.2015 року, посвідчила, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з: 4/10 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно на підставі договору купівлі-продажу часток квартири від 12.12.2007 року раніше належали ОСОБА_2 (а.с.11).
За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухове майно про реєстрацію права власності від 30.12.2015 року ОСОБА_3 є власником 4/10 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 30.12.2015 року №1796 (а.с.12).
Згідно довідок УДМС в Івано-Франківській області від 02.08.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 23.02.1999 року (а.с.36), ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.10.1972 року (а.с.37), місце реєстрації ОСОБА_5 - не значиться (а.с.38).
Аналізуючи обставини, встановлені матеріалами справи, апеляційний суд приходить до висновку, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала відповідачам на праві часткової власності та була передана в іпотеку за іпотечним договором від 26.12.2007 року в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №134-22/340 від 26.12.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .
В подальшому в ході виконання виконавчого листа №0907/2-3352/2011 року, виданого 30.01.2013 року Івано-Франківським судом відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції проведено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення електронних торгів, на яких було реалізовано спірну квартиру, яку придбала позивачка ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи.
За приписами ст.40 ЗУ "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час звернення стягнення), звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ст.41 ЗУ "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" , з дотриманням вимог цього Закону. 
Як зазначив Верховний Суд в постанові №562/382/18, провадження № 61-2400св20 від 04.05.2020 року, згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, зокрема житлом в ньому, суперечить статті 47 Конституції України, якоюпередбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житлаінакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Оскільки відповідачі будучи поінформованими про перехід права власності на спірне домоволодіння до позивача, добровільно відмовляються виселитись, щоб усунути перешкоди в користуванні майном власнику, недостатньо визнати відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, оскільки це не вирішує спір, а відповідачі підлягають виселенню, яке може відбутись тільки в примусовому порядку з дотримання встановленої житловим законодавством процедури.
Діючий на час вирішення спору закон, зокрема стаття 109 ЖК Української РСР, яка застосовується у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку», прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.
Вказана позиція відповідає правовому висновку, висловленому в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17 (провадження № 61-8227св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
З наведених підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачі можуть бути позбавлені житла у спірній квартирі тільки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, а обраний позивачем спосіб захисту не відновить порушене право, про що вказав Верховний суд у постанові від 04.05.2020 року у справі № 526/382/18. Тому підстави для задоволення позову у суду першої інстанції були відсутні.
Судове рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обгрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 21.11.19р. скасувати та ухвалити нове рішення.
       В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Томин О.О.
                                                                        Пнівчук О.В.