ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8407/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Бангладеша ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у справі за позовом Громадянина Бангладеша ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И Л А:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Громадянин Бангладеша ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в якому просив суд: 
       визнати неправомірним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №41 від 06.02.2019 про відмову ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
       визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №38/19 від 01.04.2019 про відхилення скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
       зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та розглянути заяву громадянина Бангладеша ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами при прийнятті спірних рішень не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні погляди та підтримку опозиційної партії «Бангладеш Ісламі Чатра Шібір» (студентське крило «Джамаат-е Ісламі), шляхом участі у зібраннях, демонстраціях, мітингах. Також відповідачем не взято до уваги систематичне порушення прав людини в Народній Республіці Бангладеш, в тому числі репресії щодо членів опозиційних партій, що підтверджується загальнодоступною інформацією про країну його походження. Через загрозу політичного переслідування, незаконного ув`язнення та систематичне порушення прав людини в країні громадянської приналежності позивач не бажає скористатися захистом цієї країни. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року   у задоволенні адміністративного позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не повно з`ясовано обставини справи та не досліджено норми матеріального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що громадянин Бангладешу ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.02.2020 року №б/н, в якій останнім зазначено, що у країні-походження (Бангладеш) заявник був членом опозиційної політичної партії «Бангладеш Ісламі Чатра Шібір» (студентське крило «Джамаат-е Ісламі»), у зв`язку з чим позивач зазнав політичного переслідування та був змушений покинути країну-походження.
За результатами розгляду справи громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , на підставі письмового висновку головного спеціаліста відділу сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту ОСОБА_2 від 06.02.2019 року, Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області винесено наказ від 06.02.2019 №41 “Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 », яким, відповідно, відмовлено громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У свою чергу, рішенням Державної міграційної служби України від 01.04.2019 №38-19 відхилено скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 06.02.2019 №41 “Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 ».
Вважаючи вказані наказ від 06.02.2019 року №41 та рішення від 01.04.2019 №38-19 протиправними та таким, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно з підпунктом 14 пункту 4 вказаного Положення ДМС України відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пунктом 7 вказаного Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.
Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу “Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту” (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні докази, навести переконливі аргументи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач попередньо звертався до територіальних органів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.03.2014 року та 05.07.2016 року.
Основною причиною звернення за захистом заявник у вказаних заявах зазначає побоювання зазнати переслідувань за політичні переконання на території Народної Республіки Бангладеш з боку прибічників правлячої партії та погіршенням безпекової ситуації в країні походження.
За результатом розгляду заяви позивача від 17.03.2014 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 425-14 від 11.08.2014.
Вказане рішення оскаржено позивачем у судовому порядку у адміністративній справі № 826/15698/14.
Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 у справі № № 826/15698/14, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду від 05.04.2016, у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено.
За результатом розгляду заяви позивача від 05.07.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 36-16 від 17.08.2016.
Вказане рішення оскаржено позивачем у судовому порядку у адміністративній справі № 826/1279/17.
Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №826/1279/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018, у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 826/1279/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.06.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 у справі №826/1279/17 за позовом Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України,       Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про       визнання протиправним та скасування наказу від 05 липня 2016 року №365; визнання протиправним та скасування рішення від 17 серпня 2016       року №36-16; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, за результатами розгляду адміністративних справ №826/15698/147 та №826/1279/17 судами встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11.08.2014 №425/14 та від 17.08.2016 №36-16 за наведених вище обставин.
Отже, обставини та умови, визначені у пунктом 1 чи пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, доведенню у межах даної справи не підлягають, оскільки вони були предметом дослідження в адміністративних справах 826/15698/147 та №826/1279/17.
Таким чином, судом встановлено факт відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Аналізуючи подану втретє громадянином Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 заяву від 06.02.2019 в аспекті причин виїзду з країни постійного проживання, колегія суддів враховує, що вказані у ній обставини та підстави залишення позивачем Народної Республіки Бангладеш аналогічні причинам, зазначеним у заявах від 17.03.2014 року та 05.07.2016 року, при цьому, додаткової інформації щодо підстав визнання позивача особою, що потребує додаткового захисту, останнім зазначено не було як і не надано доказів на її підтвердження.
Разом з тим, органом міграційної служби складено відповідний висновок б/н від 06.02.2019, що містить інформацію про відсутність погіршення ситуації в країні походження позивача станом на 06.02.2019 з посиланням на релевантні джерела.
Частина 7 ст. 7 Закону №3671-VI вказує, як до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Отже, позивач не виконав вищевикладену обов`язкову вимогу Закону, оскільки до заяви не додав документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пунктами 45, 66 Керівництва встановлено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, має вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань відповідно до переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Згідно із пунктом 195 Керівництва кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.
Відповідно до пунктів 5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов`язок доказування». У відповідності із загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник зобов`язаний довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
При цьому суд враховує висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10.
Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.
Отже, елементи заяви позивача не мають відношення до критеріїв щодо визначення «біженця», відповідно до Конвенції та «додаткового захисту», згідно із Директивою 2011/95/EU, а шкода, завдання якої він побоюється в разі повернення до Народної Республіки Бангладеш не є такою, що підпадає під перелік підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.
Таким чином, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, а інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №41 від 06.02.2019 про відмову ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки воно прийняте з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції приймаючи спірну ухвалу діяв у відповідності до вимог законодавства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст.ст 241, 242, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Громадянина Бангладеша ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року  - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.    
Повний текст постанови виготовлено 18 травня  2021 року.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків