ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 травня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 941/927/20
провадження № 22-ц/4809/617/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 
учасники справи:
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ;
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2020 року у складі судді Колесник С.І.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 22.02.2010.
Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який у подальшому було збільшено до 10 100 грн.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2., п. 3.3. договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку.
ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ними Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. 
Також, в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах ід простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд».
14.06.2018 відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва – АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості і зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 31.03.2020 року становить 106716,24 грн, яка складається з: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 8955,05 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 3218,80 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 88984, 47 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штрафу (фіксована частина); 5057,92 грн штрафу (процентна складова) (а.с.6-8)
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд вказав, що з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн, в той час як позивач просить стягнути прострочену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8955,05 грн, проте така складова не передбачена договором.
Суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення простроченого тіла кредиту не обґрунтовані належними та допустимими доказами, оскільки матеріали справи не містять докази на підтвердження того, що між сторонами узгоджено, що у випадку своєчасного неповернення тіла кредиту банк нараховує заборгованість у вигляді простроченого тіла кредиту.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що згідно кредитного договору № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 10100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позивач у своїй апеляційній скарзі також зазначає, що відповідач разом з анкетою заявою підписав довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була особисто підписана відповідачем. 
Зокрема, вказана довідка містить наступну інформацію: тип картки, тип кредитної лінії; базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 2,5%, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; порядок нарахування пені з несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань передбачених договором більше ніж 30 днів та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо.
Звертає увагу, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, оскільки є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Судом встановлено, що 22.02.2010 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви (а.с.22), відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту.
У анкети-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які згоден отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua/terms/.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором відповідача станом на 31.03.2020 становить 106716,24 грн, яка складається з: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 8955,05 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 3218,80 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 88984, 47 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн штрафу (фіксована частина); 5057,92 грн штрафу (процентна складова) (а.с.6-8)
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 5000 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
22 лютого 2010 року відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» де зазначена базова відсоткова ставка в місяць – 2,5%, розмір та порядок нарахування пені, комісії та штрафу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону, фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Звертаючись до суду з позовом банк зазначив, що на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка підписана сторонами, умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір із встановленням кредитного ліміту на картку у розмірі 10 100,00 грн.
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що в анкеті заяві від 22.02.2010, яка підписана відповідачем, зазначено, що останній обрав тип кредитної карти «Універсальна» з кредитним лімітом 5000,00 грн.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України   «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.
Також, судом не було досліджено, що згідно довідки про зміну умов кредитування кредитний ліміт неодноразово змінювався (збільшувався та зменшувався) в наступному порядку: 22.02.2010 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 600 грн; 07.04.2010 – 600,00 грн;12.09.2010 – 1600 грн; 18.11.2010 – 2700 грн; 24.12.2010 – 3100 грн; 22.01.2011 – 3700 грн; 23.01.2011 – 37010 грн; 25.02.2011 – 4300 грн; 20.03.2011 – 5100 грн; 25.04.2011 – 6100 грн; 17.06.2011 – 8100 грн; 24.08.2011 – 10100 грн; 12.08.2015 – 9210 грн; 15.10.2015 – 8370 грн; 10.11.2015 – 7840 грн; 13.08.2016 – 7140 грн; 12.09.2016 – 0,00 грн, (а.с. 20)
Суд першої інстанції зазначені докази до уваги не прийняв та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у вигляді тіла кредиту в розмірі 8955,05 грн.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив стягнути окрім тіла кредиту (сума, яка була фактично отримана позичальником), ще заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Стосовно вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України колегія суддів виходить з наступного.
За наявності простроченої заборгованості по кредиту, в позивача виникло право вимагати сплати процентів на підставі ст. 625 ЦК України, про що він вказав в позовній заяві і в розрахунку заборгованості та просить стягнути з відповідача проценти на підставі ст. 625 ЦК України. 
Отже, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстави вимог позивача про стягнення відсотків, не перевірив їх належним чином, неправильно визначив закон, який регулює правовідносини сторін в цій частині.
Позивач у своєму розрахунку просив стягнути з відповідача вдсотки із застосуванням відсоткової ставки 86,4% річних. На підтвердження того, що сторони договору визначили самостійно розмір процентів річних на випадок застосування ст. 625 ЦК України, позивач надав витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, як частину укладеного між ним і відповідачкою кредитного договору та які розмішено в мережі Інтернет за адресою: www.privatbank.ua.
Проте, витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», витяг Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог не підписані відповідачем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Наданий позивачем витяг не містить відомостей про підписання відповідачем саме таких Умов надання кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.
Враховуючи зазначене, колегія суддів робить висновок, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Оскільки розрахунок заборгованості наданий банком здійснений із застосуванням відсоткової ставки 86,4%, що є неправильним, тому колегією суддів зроблено власний розрахунок який підлягає стягненню за період з 01.10.2019 по 31.03.2020. 
Аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий банком, заборгованість за процентами виникла за 183 днів, тому стягненню за 3 відсотка річних підлягає 134,00 грн (8955,05 х 3 : 100 : 365 х 182 = 134, де 8000,00 сума простроченої заборгованості, 183 – кількість днів прострочення з 01.10.2019 по 31.03.2020).
Враховуючи, що в частині вимоги позивача про стягнення відсотків суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (не застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України), що привело до необґрунтованої відмови в задоволенні цієї вимоги повністю, то в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовної вимоги.
Отже, всього сума трьох процентів річних за визначений позивачем час прострочення виконання зобов`язання 120 грн і підлягає стягненню з відповідача.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення неустойки (штрафу і пені) колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 1 ст.3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість,  добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Оскільки, звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача і пеню, і штраф посилаючись на невиконання нею грошового зобов`язання у строк, то суд, встановивши наявність підстав для стягнення неустойки, повинен сам визначити вид застосовуваної відповідальності боржника (пеню або штраф).
Колегія суддів дійшла висновку, що у задоволені вимоги про стягнення пені, слід відмовити та задовольнити вимогу про стягнення штрафів, що відповідає вимогам розумності, виваженості й справедливості. Тож, стягнення з відповідача на користь позивача поряд з штрафами пені призведе до притягнення позивача до подвійної відповідальності за одне й те ж порушення умов кредитного договору, що суперечитиме ст. 61 Конституції України.
Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими.
З урахуванням стимулюючої ролі неустойки, справедливим буде стягнення штрафу, який визначається за формулою, яка вказана у довідці про умови кредитування від 22 лютого 2010 року, а саме: 500 грн + 5 % суми заборгованості по кредиту, що становить 8955,05 + 134 = 9089,05 х 5% + 500 = 954,4 грн.
Мотивуючи заборгованість за пенею та штрафом, позивач посилається також на умови та правила надання банківських послуг, витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», проте такі документи не беруться до уваги, оскільки на них відсутній підпис відповідача, який вказував би на ознайомлення її з такими умовами та правилами.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню, а позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 8955,05 грн, стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 134 грн та стягнення штрафу у розмірі 954,4 грн.
Судові витрати понесені відповідачем документально підтверджуються в матеріалах справи: за подачу позовної заяви в розмірі 2102,00 грн, за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн (а.с. 1; а.с.75).
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 494 грн із розрахунку: 106716,24 грн (заявлені вимоги):  10043,4 грн (задоволені позовні вимоги) = 9,4% від 5255 грн сплаченого судового збору = 494 грн. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, процентів за ст. 625 ЦК України, штрафу та відмови у задоволенні  позовних вимог про стягнення пені.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту у розмірі 8955 (вісім тисяч п`ятдесят п`ять) грн 05 коп, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 134 (сто тридцять чотири) грн, штраф - 954 (дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн 40 коп та 494 (чотириста дев`яносто чотири) грн в рахунок компенсації понесених витрат по сплаті судового збору.
В задоволенні інших позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                 А.М. Головань
Судді                                                                                         О.Л. Карпенко
                                                                                С.І. Мурашко