П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5925/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,
представника апелянта/відповідача Сотнік О.О., позивачки ОСОБА_1 за допомогою перекладача Хамдард Непа Хабібрахман,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року (суддя Бойко О.Я., м. Одеса, повний текст рішення складений 15.04.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :
6 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позов до ДМС України, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09.06.2020 року за №213-20 та зобов`язати прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року цей позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 09.06.2020 року №213-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМС України прийняти рішення про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В обґрунтування поданої скарги апелянт ДМС України зазначає, що суд не може приймати рішення, яким накладати обов`язок на міграційну службу діяти всупереч законодавству України, а саме прийняти рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту без проходження відповідної процедури подання та розгляду необхідних документів. Також апелянт наполягає, що звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а пов`язано лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", її твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, існують суттєві розбіжності, до того ж, вона не надала жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину та конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення в країну походження. Також, нею не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до неї або її близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності. Тому, апелянт вважає, що оспорюване рішення ДМС України від 09.06.2020 №213-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи і підстави для його скасування відсутні.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта/відповідача ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_1 за допомогою перекладача Хамдард Непа Хабібрахман, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, що підтверджується паспортним документом номеру НОМЕР_1 , виданим 02.08.2016 (дійсний до 02.08.2021).
26 вересня 2018 року ОСОБА_1 (разом з матір`ю) легально вибула з Афганістану до Таджикистану на автомобілі на підставі паспортного документу та візи типу К.
На території Таджикистану ОСОБА_1 за наданням міжнародного захисту не зверталась, та 2 жовтня 2018 року вибула з Таджикистану авіарейсом Душанбе-Стамбул-Одеса.
3 жовтня 2018 року ОСОБА_1 потрапила до України на підставі паспортного документу та візи типу С, контрольно-пропускний пункт: міжнародний аеропорт м. Одеса.
29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.
14 грудня 2018 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №240, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року у справі №420/6629/18, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року, наказ №240 від 14.12.2018 року визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_1 .
5 травня 2020 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області, на підставі розгляду заяви та особової справи громадянки Афганістану ОСОБА_1 , складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. І а.с. 43-60).
Цей висновок обґрунтований тим, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності, не можуть бути визнаними підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
ДМС України зазначений висновок підтриманий та 09.06.2020 року прийнято рішення №213-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_1 (т. І а.с. 41).
2 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала від Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області повідомлення №120 від 23.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, після чого звернулася до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка належним чином обґрунтувала заяву про набуття міжнародного захисту та наявність ознак, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Суд визнав, що твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не надала документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану, а також, що під час проведення співбесід вона не надала конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Афганістану, не є такими, що підтверджують відсутність небезпеки для позивачки.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Так, згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08.07.2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року "Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту" обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у ДМС України наявний обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Водночас, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Крім того, слід також враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.
Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.
Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.
Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка стверджує, що її батько був військовим, працював у поліцейському відділку пров. Баглан, м. Пулі Хумрі, мав звання полковника, матір обіймала посаду директора навчального закладу м. Кабул. Наслідками від таких працевлаштувань батьків стали переслідування з боку представників радикального руху "Талібан", які, починаючи з 2005 року, погрожували її батькам та братам, мінували та обстрілювали транспортні засоби родини позивачки. У 2014 році поблизу її родового будинку відбувся вибух. Зазначене стало причиною переїзду родини до м. Кабул. У квітні 2018 року, в результаті чергового нападу з боку угрупування "Талібан", отримавши кульові поранення, загинув батько позивачки. Після смерті батька її матір та брати продовжували отримувати погрози від членів згаданого угрупування, наведене стало причиною виїзду позивачки з країни громадянської належності.
Суд першої інстанції доречно відхилив доводи відповідача про недоведеність існування загрози життю ОСОБА_1 зі сторони представників "Талібану", оскільки відповідно до протоколу співбесіди від 11.12.2018 (т. І а.с. 130), заявниця повідомила, що представники "Талібану" взяли на себе відповідальність за вбивство батька та надалі підтвердила зазначену інформацію під час співбесіди 14.12.2018, що зафіксовано у протоколі співбесіди (т. І а.с. 137). Позивачка знайшла статтю на ОСОБА_3 , за змістом якої в результаті конфлікту між державою та Талібаном в районі Келагай міста Пулі-Хумрі був вбитий один з офіцерів поліції ОСОБА_4 .
Також, суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача на деякі розбіжності щодо батька у поясненнях, врахувавши вік ОСОБА_1 під час, коли відбувалася військова кар`єра її батька.
Водночас, колегія суддів вважає помилковим та відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що позивачка під час опитування не довела достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується її заява, оскільки заявник повинен лише переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Крім того, під час засідання апеляційного суду, на підтвердження зазначених фактів, позивачка надала на огляд колегії суддів фотографію, на якій, з її слів, зображений її батько з зброєю та у військовій формі, в оточенні інших військових, на іншому фото - той же чоловік, але вже з кульовим пораненням у голову, лежить на візку в морзі. 
Також, проаналізував інформацію щодо країни походження позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Афганістан та м. Кабул, де проживала позивачка, як на момент розгляду заяви про захист та прийняття оспорюваного рішення відповідачем, так і на теперішній час, є небезпечними, зокрема для перебування позивачки та членів її сім`ї.
Доцільно звернути увагу на те, що зазначене фактично визнано і апелянтом/відповідачем, який у відзиві на позов звернув увагу на те, що в регіоні попереднього постійного проживання ОСОБА_1 (пров. Баглан) проводяться операції з попередження атак антидержавних формувань, їх зачистки (т.  І  а.с.  26).
Висновок відповідача щодо безпечності ситуації у м. Кабулі є необґрунтованим та спростовується інформацією по країні походження. Зокрема: "В Афганістані вбитий співробітник ООН, Генеральний секретар вимагає знайти винних" (24.11.2019, джерело: https://news.un.org/ru/story/2019/11/1367761), "В ООН засудили теракт в Афганістані" (18.08.2019, джерело: https://news.un.org/ru/story/2019/08/1361301),  "В ООН засудили теракт в Афганістані" (04.10.2020, джерело: https://news.un.org/ru/story/2020/10/1387512), "В ООН засудили напад на освітній центр у Кабулі та продовжуване насилля по всьому Афганістану" (27.10.2020, джерело: https://news.un.org/ru/story/2020/10/1389222).
При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до інтернет новосних ресурсів ООН від 03.01.2019 року – Совета Безопасности ООН самым решительным образом осудили террористические нападения на контрольно-пропускные пункты в провинциях Баглан и Сари-Пуль на севере Афганистана. Преступления были совершены 31 декабря. Они привели к гибели 27 членов сил безопасности. Примерно 20 силовиков получили ранения. 
Джерело: https://news.un.org/ru/story/2019/01/1346222
15 січня 2019 року в мережі Інтернет з посиланням на The Associated Press з`явилися новини, що у центрі Кабула вибухнула вантажівка: 4 загиблих, 113 поранених. Чотири людини загинули і понад 100 отримали поранення в результаті вибуху в одному із центральних районів Кабула. Вибух стався біля комплексу Green Village, де розміщуються офіси кількох міжнародних організацій і готелі. За даними афганської влади, вибухнула вантажівка, в яку заклали вибуховий пристрій. Вибухом було пошкоджено кілька будівель. Ця територія часто була об`єктом нападу в минулому. /…/ Відповідальність за теракт взяв на себе "Талібан". / … / Напад стався за кілька годин до того, як посольство США в Кабулі оголосило, що спеціальний посланник в ОСОБА_5 прибув у Кабул, щоб зустрітися з президентом ОСОБА_6 та іншими політичними лідерами, щоб обговорити наступні кроки у зусиллях США із сприяння мирного процесу в Афганістані. 
Джерело: https://www.eurointegration.com.ua/news/2019/01/15/7091587/
13 вересня 2020 року засоби масової інформації повідомили про загибель 10 поліцейських при атаках бойовиків в Афганістані. Щонайменше десять афганських поліцейських загинули в результаті нападів в провінціях Кундуз і Капіса в Афганістані
Джерело: https://www.rbc.ru/rbcfreenews/5f5db4579a79473b54314112
Колегія суддів критично ставить до доводів апеляційної скарги про позитивну тенденцію становлення миру на території Афганістану, оскільки згідно джерела https://www.voanews.com/south-central-asia/35-hurt-car-bomb-blast-kandahar-afghanistan – 7 декабря 2020 року в афганской провинции Кандагар в результате взрыва заминированного автомобиля ранены не менее 35 человек, в том числе женщины и дети. Власти провинции заявили, что нападение возле здания полиции района Даман было совершено с использованием мини-грузовика Mazda. В результате бомбардировки были повреждены части здания и несколько близлежащих домов. Жертвами нападения стали пятнадцать мирных жителей, несколько офицеров полиции, сотрудники разведывательного управления Афганистана - Национального управления безопасности и начальник районной полиции Абдул Вадуд. /… / Район Даман расположен к востоку от города Кандагар. Пока ни одна группа не взяла на себя ответственность. Атака произошла через несколько дней после того, как талибы и группы афганского правительства в Дохе добились прогресса в переговорах, направленных на прекращение десятилетий конфликта. Международное сообщество неоднократно выражало озабоченность по поводу того, что несколько правительств и международных агентств назвали неприемлемо высоким уровнем насилия в Афганистане. В недавнем заявлении, осуждающем нападения на СМИ, правозащитников и религиозных лидеров, Европейский Союз подтвердил, что "Талибан и различные террористические организации несут ответственность за значительное большинство жертв среди гражданского населения в Афганистане". За последние несколько месяцев в стране произошло несколько взрывов заминированных автомобилей, некоторые из которых были смертельными. В результате аналогичного взрыва заминированного автомобиля на территории комплекса сил безопасности в провинции Газни в прошлом месяце погибло 30 сотрудников службы безопасности.
31 травня 2021 року Укрінформ з посиланням на TOLO News повідомило, що "По меньшей мере 13 сотрудников сил безопасности Афганистана погибли в результате нападения террористической группировки "Талибан" на КПП в провинции Баглан. По словам местных чиновников, еще четверо силовиков получили ранения в результате ночной атаки на КПП в двух районах города Пул-э-Кумри, который считается главным городом в провинции Баглан. Как сообщал Укринформ, по меньшей мере десять сотрудников Сил безопасности Афганистана погибли и шестеро были ранены в понедельник, 14 декабря, в результате нападения на КПП в провинции Кундуз". 
Джерело: https://www.ukrinform.ru/rubric-world/3156128-v-afganistane-taliby-atakovali-kpp-ubity-13-silovikov.html
6 травня 2021 року в соціальної сеті LiveJournal повідомлено, що "На фоне вывода войск США и НАТО из Афганистана, войска Талибана захватили часть столицы провинции Баглан - старый город, а также район Бурка к востоку от Баглана (там под контроль Талибана перешло несколько деревень и 5 военных баз и форпостов). Талибы захватили штаб полиции, десятки КПП и опорных пунктов, большую часть административных объектов. Также сообщают о падении города ОСОБА_7 , где Талибан взял пленных и трофеи. Также без большого сопротивления. В плен попало более 100 солдат и полицейских. Талибы утверждают, что только солдат и ополченцев за последние 3 дня сдалось в плен более 150 человек. Сдача оружия талибам https://twitter.com/Himat75/status/1390124688635056141 Кроме того, в районе Бурка талибы при отступлении афганской армии уничтожили 7 Хамви и взяли различные трофеи. Оставшиеся верными режиму в Кабуле заняли круговую оборону в одном из районов на севере города, которая называется Новый города. Талибы предложили им сдаться, но те отказались и отбили атаки талибов, нанеся им потери. Несколько офицеров вместе с подчиненными во время занятия города перешли на сторону Талибана (заявляют, что дезертиров набралось до 200 человек, причем они перешли на сторону Талибана вместе с оружием и техникой). Судя по публикуемым цифрам (хотя скорее всего там как минимум часть пленных и дезертиров в сводках пересекаются), центральное правительство потеряло в Баглане до двух батальонов пехоты, если не больше, причем большую часть даже не в боях. Талибы сейчас бродят по улицам, стреляют в воздух https://twitter.com/ArianaNews_/status/1390268141637443584, выкрикивают про победу и развешивают свои флаги. Часть населения бежала в районы под контролем военных.
Джерело: https://colonelcassad.livejournal.com/6754983.html
Отже, вірним є висновки суду першої інстанції, що приймаючи оскаржуване рішення, ДМС України не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачкою у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Афганістані не спростував можливість загрози життю позивачки, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Об`єктивно існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивачки щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Афганістану.
Колегія суддів зауважує, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.
Також колегія суддів відхиляє аргумент апеляційної скарги щодо відсутності у позивачки обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачки обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.
Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №813/2186/17, від 25 березня 2020 року у справі №820/2961/17, від 27 квітня 2020 року у справі №500/216/19, від 24 червня 2020 року у справі №815/1701/18 та від 24 грудня 2020 року у справі №2040/6507/18 та інших.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка підпадає під ознаки, визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України №3671-VI.
Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачкою, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню.
Крім того апеляційний суд вважає за необхідне відхилити аргумент апеляційної скарги про те, що зобов`язуючи ДМС України прийняти рішення про визнання позивачки особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанцій втрутилися в дискреційні повноваження відповідача, оскільки вважає обраний судом спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 виправданим з огляду на наступне.
Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Аналізуючи фактичні обставини даної справи, та враховуючи повторний розгляд органом ДМС України звернень ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та відмову у цьому, а також те, що позивачкою була дотримана процедура щодо отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту та для цього надано відповідачу всі необхідні документи (протилежне не доведено суду), колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає, що в даному випадку ефективним засобом юридичного захисту прав позивачки у спірних правовідносинах є саме зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначена правова позиція знаходить своє відображення в постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 у справі №815/7109/16.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.
У зв`язку з цим, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 09.06.2020 року за №213-20 щодо позивачки ОСОБА_1 не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та прийнято без урахування усіх фактичних обставин, з порушенням її прав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга ДМС України задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                                  В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                          І.П.Косцова

Суддя                                                                                          Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 3 червня 2021 року.