ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року	Львів	Справа № 300/3150/20 пров. № А/857/3314/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року (судді Панікара І.В., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/3150/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06.11.2020 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в якому просить скасувати рішення відповідача від 20.08.2020 року № 1783 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 ЗУ «Пенсійне забезпечення», з 11.08.2020 року, зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911, починаючи з 11.08.2020 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року задоволено позов. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року у справі №300/3150/20 та ухвалою суду від 10.03.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 303 КАС України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.
10.03.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надіслало до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги.
Колегія суддів дійшла висновку щодо відмови для врахування доповнення апеляційної скарги поданого до апеляційного суду 10.03.2021, оскільки таке подане з пропуском строку на апеляційне оскарження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 11.08.2020 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (аркуш справи 7).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.08.2020 року № 1783 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» та повідомлено, що при наявності спеціального стажу роботи, визначеного в пункті «е» статті 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» станом на 11.10.2017 року - 26 років 6 місяців, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом № 1788, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року № 2-р/2019. Страховий стаж позивача становить 34 роки 4 місяці, а спеціальний стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років становить 15 років 9 місяців, внаслідок чого, права на пенсію заявник не має. Право на пенсію за віком заявник набуде у віці 63 роки, за наявності 30 років страхового стажу та за умови відсутності змін у чинному пенсійному законодавстві (аркуш справи 8). 
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення"» від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 N 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до пункту 2-1 Перехідних положень Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом 1 пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01.01.1966 по 30.06.1966; 50 років 6 місяців - які народилися з 01.07.1966 по 31.12.1966; 51 рік - які народилися з 01.01.1967 по 30.06.1967; 51 рік 6 місяців - які народилися з 01.07.1967 по 31.12.1967; 52 роки - які народилися з 01.01.1968 по 30.06.1968; 52 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1968 по 31.12.1968; 53 роки - які народилися з 01.01.1969 по 30.06.1969; 53 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1969; 54 роки - які народилися з 01.01.1970 по 30.06.1970; 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1970; 55 років - які народилися з 01.01.1971.
Проте, 04.06.2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII - неконституційними.
На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення». А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п. «а» ст. 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Вказані норми пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019 року.
Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, внаслідок чого, не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
З 04.06.2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.
Згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 та від 24.12.2015 року № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.
З оскаржуваного рішення від 20.08.2020 року за № 1783 встановлено, що на момент звернення позивача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж позивача складав 15 років 9 місяців. Водночас, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017 року, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 року.
Тому, враховуючи, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 11.08.2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року, внаслідок чого, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «е» частини 1 статті 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 року № 909.
Відповідно до розділу 2 Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.
Пунктом 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно із пунктом 3 примітки до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Отже, із наведених вище норм Закону №1788-ХІІ та Переліку № 909 слідує, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Щодо незарахування період інтернатури з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1.4 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 вересня 1996 р. № 291 (надалі - Положення), інтернатура проводиться в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти (надалі - вищих закладів освіти) та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я.
Згідно пункту 7.3 Положення, заробітна плата  лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями(провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством.
У такому випадку для цих інтернів період роботи за трудовим договором буде зараховуватися до трудового стажу.
Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 встановлено, що позивач в період з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури по медицині невідкладних станів (зворотній бік аркуш справи 11).
Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка Управління охорони здоров`я Чернігівської міської ради від 07.10.2020 року, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_1 працював лікарем-інтерном на Чернігівській станції швидкої медичної допомоги в період з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року. Управління охорони здоров`я Чернігівської міської ради  інформує про те, що нарахування заробітної плати лікарям-інтернам Чернігівської станції швидкої медичної допомоги проводилось в Чернігівській обласній лікарні (аркуш справи 24).
Після закінчення інтернатури (29.03.1998р.) позивач 22.05.1998 року був зарахований за набутою професією на посаду, що дає право на призначення пенсії за вислугу років - на роботу у Станцію швидкої медичної допомоги м. Києва на посаду виїзного лікаря підстанції № 15 (аркуш справи 12).
Таким чином, робота позивача в період інтернатури з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року підлягає до зарахування роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, оскільки узгоджується зі змістом Переліку № 909.
Щодо незарахування до спеціального стажу позивача періоду проходження служби в армії з 24.04.1984 року по 29.05.1986 року, суд зазначає наступне.
19.04.1984 року позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з призовом до армії та з 24.04.1984 року по 29.05.1986 року проходив строкову військову службу.
У подальшому, після закінчення проходження військової служби з 26.08.1986 року позивача було прийнято на посаду завідуючим ФАПом с. Солуків.
З огляду на вказане суд враховує, що згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.
Водночас, частиною 3 статті 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу. 
Суд зазначає, що згідно записів трудової книжки позивача , саме із цих підстав він був звільнений з займаної посади фельдшера швидкої невідкладної допомоги.
Отже, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач на момент призову на строкову військову службу до армії працював на посаді фельдшера швидкої невідкладної допомоги, внаслідок чого, проходження військової служби в армії з 24.04.1984 року по 29.05.1986 року підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи позивача.
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 24.04.2019 року по справі № 450/3061/16-а.
Водночас, як встановлено зі змісту відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, відповідачем до пільгового стажу не зараховано період роботи на посаді лікаря-інтерна, виїзного лікаря підстанції № 5, лікаря терапевта відділення по обслуговуванні дорослого населення та лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги, оскільки позивачем не надано довідки про перебування у відпустці без збереження заробітної плати.
З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637). 
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Як вбачається із записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивач в період з 22.05.1998 року по 14.12.1999 року працював на посаді виїзного лікаря підстанції № 5 швидкої медичної м. Києва, в період з 11.02.2000 року по 04.05.2001 року працював на посаді помічника командира взводу по ОМД, в період з 01.09.2001 року по 31.12.2001 року працював на посаді лікаря терапевта відділення по обслуговуванню дорослого населення № 3 станції по наданню невідкладної медичної допомоги Територіального медичного об`єднання Дарницького району м. Києва, в період з 01.01.2002 року по 06.03.2002 року працював лікарем терапевтом відділення невідкладної медичної допомоги Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району м. Києва, 19.02.2003 року прийнятий на посаду зав. приймальним (покоєм) відділенням Долинської центральної районної лікарні, з 16.10.2013 року переведений на посаду лікаря приймального відділення  та з 01.11.2019 року переведений на посаду лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Долинська багатопрофільна лікарня» (аркуші справи 12-16).
Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача у оскаржені періоди. Тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі відповідні записи про спірний період роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при призначення пенсії.
Водночас, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні довідки про те, що ОСОБА_2 в періоди з 22.05.1998 року по 14.12.1999 року, з 01.01.2002 року по 06.03.2002 року, з 01.09.2001 року по 31.12.2001 року, з 15.12.1999 року по 04.05.2001 року, за період з 19.02.2003 року по даний час, тільки 30.09.2009 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати (аркуші справи 19-23).
Судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зараховано до спеціального стажу роботи наступні періоди: з 06.03.1984 року по 19.04.1984 року, з 26.08.1986 року по 28.08.1987 року та з 19.02.2003 року по 10.10.2017 року (аркуш справи зворотній бік 8).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до спеціального стажу періоди роботи з 22.05.1998 року по 14.12.1999 року, з 01.01.2002 року по 06.03.2002 року, з 01.09.2001 року по 31.12.2001 року, з 15.12.1999 року по 04.05.2001 року, за період з 11.10.2017 року по 11.08.2020 року, внаслідок чого, вказані періоди роботи підлягають зарахуванню до спеціального стажу.
Окрім того, згідно положень частини 2 статті 7 Закону № 1788, пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію. 
Отже, важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є звільнення з посад, які дають право на зарахування до спеціального стажу роботи та входять в Перелік, затверджений Постановою № 909. 
Втім, судом встановлено, що як на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років - 11.08.2020 року, так і на час звернення до суду з даним позовом, позивач працював у відділенні невідкладної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Долинська багатопрофільна лікарня» на посаді лікаря терапевта, яка дає право на пенсію за вислугу років. 
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в рішенні від 20.08.2020 року № 1783 визначено, що спеціальний стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугою років становить 15 років 9 місяців, в який враховано наступні періоди: з 06.03.1984 року по 19.04.1984 року, з 26.08.1986 року по 28.08.1987 року та з 19.02.2003 року по 10.10.2017 року.
Колегія суддів дійшла висновку, що враховуючи наведені вище висновки суду щодо необхідності зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років ОСОБА_1 період проходження служби в армії з 24.04.1984 року по 29.05.1986 року, період інтернатури з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року та періоди роботи: з 22.05.1998 року по 14.12.1999 року на посаді виїзного лікаря підстанції № 5 швидкої медичної м. Києва, з 11.02.2000 року по 04.05.2001 року на посаді помічника командира взводу по ОМД, з 01.09.2001 року по 31.12.2001 року на посаді лікаря терапевта відділення по обслуговуванню дорослого населення № 3 станції по наданню невідкладної медичної допомоги Територіального медичного об`єднання Дарницького району м. Києва, з 01.01.2002 року по 06.03.2002 року на посаді лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району м. Києва, з 11.10.2017 року по 31.10.2019 року на посаді лікаря приймального відділення та з 01.11.2019 року по 11.08.2020 року на посаді лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Долинська багатопрофільна лікарня», у позивача наявний необхідний спеціальний стаж (від 25 до 30 років), для призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Суд зазначає, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, в тому числі і за минулий час, таке право підлягає поновленню без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
Європейський Суд з прав людини у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (пункт 34). Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (пункт 35).
В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70).
З метою запобігання порушення прав позивача на належну йому пенсію, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав позивача, без необхідності додаткових його звернень до суду та виконання будь-яких інших умов для цього, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області врахувати вищевказані висновки суду щодо зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років ОСОБА_1 - період проходження служби в армії з 24.04.1984 року по 29.05.1986 року, період навчання з 30.08.1996 року по 29.03.1998 року та періоди роботи: з 22.05.1998 року по 14.12.1999 року на посаді виїзного лікаря підстанції № 5 швидкої медичної м. Києва, з 11.02.2000 року по 04.05.2001 року на посаді помічника командира взводу по ОМД, з 01.09.2001 року по 31.12.2001 року на посаді лікаря терапевта відділення по обслуговуванню дорослого населення № 3 станції по наданню невідкладної медичної допомоги Територіального медичного об`єднання Дарницького району м. Києва, з 01.01.2002 року по 06.03.2002 року на посаді лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району м. Києва, з 19.02.2003 року по 15.10.2013 року на посаді зав. приймальним (покоєм) відділенням Долинської центральної районної лікарні, з 11.10.2017 року по 31.10.2019 року на посаді лікаря приймального відділення  та з 01.11.2019 року по 11.08.2020 року на посаді лікаря терапевта відділення невідкладної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Долинська багатопрофільна лікарня» та призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911, починаючи з 11.08.2020 року.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апеляційний суд вважає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення і вчинення дій. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та вказують на неправомірність поведінки відповідача в спірних правовідносинах. 
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року у справі №300/3150/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк